Miikka Ruokanen

	

	
	 YDINKOHDAT

	Johdatus kristinuskon ymmärtämiseen

	

	
Helsinki: WSOY, 1990, neljäs painos 1997

SISÄLLYS
ALUSSA JUMALA LOI TAIVAAN JA MAAN
JUMALA
JUMALASTA PUHUMINEN
TIEDE JA USKONTO
USKONNON FILOSOFIA
LUONTO
IHMISKÄSITYKSIÄ
JUMALAN KUVA
RAKKAUS
ENKELIT
NIIN HERRA JUMALA AJOI IHMISEN POIS EDENIN PUUTARHASTA
SAATANA
SYNTI JA KUOLEMA
KÄRSIMYS
USKO HERRAAN JEESUKSEEN, NIIN SINÄ PELASTUT
ILMOITUS
JEESUS
RISTI
YLÖSNOUSEMUS
KRISTUS
MARIA
MAAILMANLOPPU
TAIVAS
KADOTUS
EI-KRISTITTYJEN PELASTUMINEN?
KUN TOTUUDEN HENKI TULEE, HÄN JOHTAA TEIDÄT KOKO TOTUUTEEN
PYHÄ HENKI
PYHÄ KOLMINAISUUS
KIRKKO
PAPPI
PROFEETTA
JUMALANPALVELUS ELI PYHÄ MESSU ELI PYHÄ LITURGIA
JUMALAN SANA
LAKI
EVANKELIUMI
SAKRAMENTTI
KASTE
EHTOOLLINEN
RIPPI
KONFIRMAATIO
ETTE TE VALINNEET MINUA, VAAN MINÄ VALITSIN TEIDÄT
ARMO
VANHURSKAUTTAMINEN
KÄÄNTYMYS
USKO
PYHITYS
ARMOLAHJAT ELI KARISMAT
RUKOUS
EKUMENIA
PAAVI
MISSIO
DIAKONIA
KOETELKAA KAIKKI JA PITÄKÄÄ SE, MIKÄ ON HYVÄÄ
ETIIKKA
OMATUNTO
SEKSUAALISUUS JA AVIOLIITTO
OIKEUS
VALTA JA VALTIO
SOTA JA RAUHA
TYÖ JA RAHA, RIKKAAT JA KÖYHÄT

	ALUSSA JUMALA LOI TAIVAAN JA MAAN

JUMALA

*...Jumala, sanomaton, tutkimaton, näkymätön, käsittämätön, aina oleva ja muuttumaton. (Pyhän Johannes Krysostomoksen liturgiasta.)
*Täydellinen ateisti on viimeistä edellisellä askelmalla, joka vie täydelliseen uskoon. (F.M.Dostojevski.)
*Hullu sanoo sydämessänsä: "Ei ole Jumalaa." (Psalmi 14:1.)
*Ateismissa on rankkaa sen kosminen aikuisuus. (M.Envall.)
*Jumala sairastaa. Me ihmiset olemme basilleja hänen veressään. (J.Siljo.)

Ylivoimaisesti suurin osa nykymaailman ihmisistä uskoo jumaluuden tai korkeimman voiman olemassaoloon. Johdonmukainen ja perusteltu jumalankieltäminen eli ateismi onkin verrattain harvinainen ilmiö. Viimeisimpien kyselytutkimusten mukaan liki 70% eurooppalaisista uskoo Jumalaan, n. 10% prosenttia ilmoittaa olevansa ateisteja ja loput ovat uskostaan jossain määrin epävarmoja.

Ihminen on luonnostaan homo religiosus, uskonnollinen ihminen. Kaikki historian tuntemat kansat, heimot ja ihmisryhmät ovat palvelleet jonkinlaista jumaluutta. Ihmeellisen kaunis mutta samalla äkkiarvaamattoman pelottava luonto saa ihmisen ajattelemaan, että luonnon olemassaoloon ja tapahtumiin kuuluu tai niiden taustalla on jumaluus. 

Eläimistä poiketen ihmisellä on riittävästi älyä oivaltaa oma olemassaolo ja siihen sisältyvät ongelmat ja mahdollisuudet. Vain ihmisellä on kieli, jonka avulla hän voi kysyä: Kuka minä olen? Miksi minä olen? Lyhyen elämän turvattomuus ja elämän tarkoituksen etsintä synnyttävät ihmisessä kokemuksen häntä itseään paljon mahtavammasta olennosta.

Ihmisen ikävä
Elämän rajallisuus, vanheneminen, raihnaistuminen ja kuolema, tuntuvat vastenmieliseltä ja tuskalliselta, koska meissä on voima, joka ei tunnusta mitään rajoja - ei edes kuoleman rajaa. Syvällä sisimmässämme me kaikki epämääräisesti hapuilemme kohti sellaista tilaa, jossa voimme täydellisesti levätä ja tulla rakastetuiksi ilman minkäänlaisia ehtoja. Sisimmässämme me aavistamme eräänlaisen läsnäolon hiljaisen odotuksen - joku odottaa meitä meissä itsessämme saadakseen täyttää tyhjyytemme. 

Ihminen on luotu olemaan osallinen Luojansa jumalallisesta ikuisesta elämästä. Tätä elämää ja tätä yhteyttä Jumalaan ihminen perimmältään kaipaa, vaikkei osaakaan nimetä ikävänsä kohdetta. Lähes jokainen ihminen pyrkii jollain tavalla Luojansa yhteyteen. Jotkut vain antavat tälle ikävöimiselleen muita nimiä - Jumalasta on tullut kasvoton olio. Meidän sisimmässämme on tyhjiö, johon me kaipaamme Jumalan tuntuvaa läsnäoloa. Kirkkoisä Augustinus (k. 430) kiteyttää ajatuksen rukouksen muotoon:
-Sinä olet luonut meidät itsellesi, ja levoton on sydämemme, kunnes se sinussa löytää levon. 

Moni kuitenkin pakenee Jumala-ikäväänsä erilaisiin korvikkeisiin: liialliseen työntekoon ja elintason nostamiseen, nopeasti kulutettaviin ihmissuhteisiin, ylenmääräisiin harrastuksiin, tajuntateollisuuden hälinään tai vaikkapa vain kemialliseen huumaukseen. Nykyajan ihminen on kadottanut näköpiiristään persoonallisen Jumalan, mutta aavistaa kuitenkin olevansa vastuussa elämästään Jollekin. Hän tajuaa seisovansa kuin tyhjän valtaistuimen edessä. 

Ihminen janoaa suorituksista ja velvollisuuksista vapaata levon tilaa, yhteyttä salattuun Johonkin. Mutta pysähtyminen ja rukous muuntuvat paoksi entistä kiihkeämpään kulutukseen, syömiseen ja juomiseen. Äkkiä televisio, videot ja stereot päälle ja lehti käteen, ettei vain Jumala ehtisi puhua! Mutta silti hän yhä kärsivällisesti odottaa, ja aika ajoin voimme aavistaa hänen odotuksensa läsnäolon.

Perimmäinen turva
Suhde Jumalaan vaikuttaa ihmisen koko olemiseen. Uskonpuhdistaja Martti Luther (k. 1546) kuvaa Isossa katekismuksessaan Jumalan ideaa:
-Jumalaksi kutsutaan sitä, jolta tulee odottaa kaikkea hyvää ja johon on turvauduttava kaikessa hädässä. Pelkkä sydämen luottamus ja usko luovat sekä Jumalan että epäjumalan. -- Sinun jumalasi on oikeastaan se, mihin sydämesi kiintyy ja minkä varaan sen uskot. -- Se, että ihmisellä on Jumala, merkitsee, että hänellä on jotakin, mihin hänen sydämensä täysin luottaa.

Lutherin määritelmä Jumalasta on psykologisesti osuva. Siinä oletetaan, että kaikilla ihmisillä on taipumus etsiä sekä elämän hyvyyttä että turvaa oman itsensä ulkopuolelta. Ihminen voi rakentaa elämänsä perusturvallisuuden oppineisuutensa, viisautensa, valtansa, sukulaisuussuhteittensa tai hyvän maineensa varaan, uskonpuhdistaja toteaa. 
-Miten ylimielisiä, varmoja ja ylpeitä sitä ollaankaan tuollaisista onnen lahjoista, ja miten epätoivoisia, jos niitä ei ole tai jos ne menetetään.

Ihmisen ulkopuolinen hyvyys ja turva ovat hänen jumalansa, olipa se sitten vaikka hyväkorkoinen sijoitus, lottovoitto tai pitkälle kehittynyt lääketiede. Vaikka ei kumartaisikaan rahaa kuten epäjumalan patsasta, rahasta voi kuitenkin salakavalalla tavalla tulla perimmäisen turvallisuuden tuoja - siis epäjumala.

JUMALASTA PUHUMINEN

*Annan sinulle setelin, jos sanot minulle, missä Jumala asuu. Ja annan sinulle kaksi seteliä, jos sanot, missä hän ei asu. (Juutalainen sananlasku.)
*Meidän tietomme Jumalasta rajoittuu sen tuntemiseen, että Jumalaa ei voi käsittää. (Pyhä Basileios Suuri.)
*On todella jotakin, mitä ei voi ilmaista. Se ilmenee, se on mystistä. -- Mistä ei voi puhua, siitä on vaiettava. (L.Wittgenstein.)

Voiko Jumalasta puhua?
Puhuttaessa Jumalasta kosketellaan olemassaolon syvintä salaisuutta. Jumalasta puhuessaan ihminen joutuu kuvaamaan ihmisen kielellä mysteeriä, joka viime kädessä on kaiken ymmärtämisen ja havaitsemisen ulottumattomissa. Siksi kaikki puhe Jumalasta jää likiarvoiseksi kuvaukseksi.

Kautta aikojen Jumalasta on puhuttu erilaisten luonnosta otettujen kielikuvien avulla. Raamatussa Jumala kuvataan monin sen ajan kulttuuriin liittyvin kielikuvin. Jumalalle on annettu perinteisesti miehisiksi katsottuja ominaisuuksia. Hän on Herra, kunniastaan tarkka valtias, vallan Jumala. Hän on myös viisas kaikkitietävä ja oikeamielinen tuomari.

Mutta Raamatussa Jumala kuvataan myös naisen ominaisuuksin. Hän on elämän antaja ja alkuperä. Hän on hyvyys ja rakkaus, joka säälivästi armahtaa omiaan. Jumala on kansaansa kohtaan kuin vaimo, joka ei voi unohtaa rintalapsiaan (Jes. 49:15). Siirryttäessä Vanhasta testamentista Uuteen testamenttiin Jumalan "naisellisuus" vain lisääntyy. Nöyrä ja vallastaan luopuva Jumala syntyy ihmiseksi etsiäkseen harhaan menneet ja uhratakseen itsensä toisten edestä.

Raamattu syntyi patriarkaalisen eli isäjohtoisen kulttuurin piirissä. Ymmärrettävästi Jumalaa kuvattiin helpommin miehisin kuin naisellisin määrein. Mutta jos sanomme, että Jumala on olemuksellisesti jotain samaa kuin mies, tulemme samalla todenneeksi, että hän on jollain olennaisella tavalla ihmisen kaltainen. Tällainen ajatus veisi salatun Kaikkivaltiaan samaan galleriaan antiikin Kreikan ja Rooman ihmisenmuotoisten jumalten kanssa.

Jumalan ominaisuudet
Raamatussa Jumala paljastaa Moosekselle oman nimensä: 
-Minä olen se joka olen. (2 Moos 3:14.)
Tämän "minä-joka-olen" -Jumalan hepreankieliseksi nimitykseksi tuli Jahve ("hän on"). Mutta juutalaiset eivät lausuneet tätä pyhää nimeä, vaan käyttivät kiertoilmaisua "Herra" (hepreaksi Adonai). 

Sanoessaan nimensä Jumala itse asiassa ilmoitti olevansa kaikesta luonnon olemisesta vapaa, salattu, itsessään oleva, kaiken muun olemisen perusta. Hän ei kuitenkaan samaistu olemiseen, vaan kaikki luotu on hänen aluttomasta ja loputtomasta persoonallisesta olemisestaan riippuvaista. Jumalan nimeen sisältyy myös viite siihen, että hän on ihmisen kaikkien määrittelyjen tavoittamattomissa. Se, mitä hänestä voidaan tietää, ilmenee siinä, miten hän puuttuu ihmisen historiaan - viime kädessä siinä, että hän itse tuli ihmiseksi.

Teologiassa on yritetty kahdella tavalla kuvata epäsuorasti salatun Jumalan ominaisuuksia. Ensinnäkin Jumalasta puhutaan superlatiivisin määrein. Hän on täydellinen viisaus, rakkaus, voima, kauneus ja hyvyys. Tähän perustuvat esim. sanat God, Gud ja Gott. Toisaalta Jumalasta puhutaan negatiivisin määrein kieltämällä luotuja olentoja rajoittavat ominaisuudet. Hän on mm. ääretön, ajaton, kuolematon, näkymätön ja muuttumaton.

Varsinaisin ja oikein tapa puhua Jumalasta on rukoillen ylistää häntä. Martti Luther sanoo, että salattua Jumalaa voidaan parhaiten lähestyä hiljaisessa, sanattomassa ylistyksessä:
-Ylistäjä tietää, että ei vain hänen jokainen sanansa, vaan myös hänen jokainen ajatuksensa on riittämätön Jumalan ylistämiseen.

Persoonallinen Jumala
Kristillinen teologia on Raamatun pohjalta kiteyttänyt näkemyksen tietyistä Jumalan ominaisuuksista. Jumala on yksi ja jakamaton. Vanhan testamentin keskeisin uskontunnustus torjuu kaikenlaisen polyteismin, monijumalaisuuden:
-Kuule, Israel! Herra, meidän Jumalamme, on yksi, hän on ainoa Jumala. (5 Moos. 6:4.)

Raamatun mukaan Jumala ei ole kaikkeen luotuun sisältyvä epämääräinen panteistinen henkinen voima, kuten monet nykyajankin uskonnolliset ja hengenfilosofiset virtaukset opettavat. Panteismi, "kaikkijumaluus", on näkemys, jonka mukaan maailmankaikkeus ja Jumala ovat yksi.

Raamatun ilmoittama Jumala on persoona, jonka kanssa ihmisellä voi olla persoonallinen, dialoginen keskustelusuhde. Ihmisen ei tarvitse osoittaa pelokasta kunnioitusta tai sokeaa kuuliaisuutta jollekin suurelle tuntemattomalle voimalle. Jeesus opetti meitä puhuttelemaan Jumalaa tuttavallisesti taivaalliseksi Isäksi. Ihmisen ei myöskään tarvitse tuskaisesti ja turhauttavasti etsiä jumaluutta vain omasta sisimmästään. Hän voi kohdata persoonallisen Jumalan, joka on antanut riittävän - joskaan ei tyhjentävän - informaation itsestään Raamatussa.

Jumalan suhde luontoon
Jumalan on kaiken olemassa olevan Luoja. Hän teki kaiken tyhjästä; mikään luotu ei ole syntynyt Jumalasta eikä ole osa häntä. Jumala itse on kaikista luoduistaan täysin riippumaton. Hän asetti maailmankaikkeuteen luonnonlait, joiden varassa kaikki pysyy voimassa ja edelleen kehittyy. 

Kaikella luodulla on alku ja loppu eli kaikki on katoavaa. Vain Jumala itse on ikuinen ja muuttumaton, vailla alkua ja loppua. Jumala on ääretön ja kaikkivaltias ja siksi hän on laakkaamatta läsnä kaikkialla koko maailmankaikkeudessa. 

Raamatun opettama Jumala on hyvä ja pyhä. Jumala ei luonut mitään pahaa. Luomisen jälkeen Jumala ei vetäytynyt huolehtimasta luomakunnastaan, vaan hän vaikuttaa luonnon ja historian tapahtumiin, vaikka onkin antanut luonnolle ja ihmiselle suhteellisen riippumattomuuden. Luonnolla on tietty itsenäisyys ja jatkuvuus; Jumala ei jatkuvasti muuttele asettamiaan luonnonlakeja. Vastaavasti ihmisellä on täysi oikeus tutkia luontoa vapaasti ja ennakkoluulottomasti, ilman uskonnollisia tai ideologisia sitoumuksia.

Jumalan näkeminen
Ihminen voi tarkastella Luojan mahtavia tekoja maailmankaikkeudessa ja hänen johdatustaan ihmiskohtaloissa. Hän voi pohdiskella älyllisesti Jumalan olemassaoloa ja ominaisuuksia. Hän aavistaa Jumalan hiljaisen läsnäolon jo yksistään kuuntelemalla omaa syvintä sisintään. Luojan rakkaus tulee häntä vastaan rakastavien lähimmäisten muotoisena. Kuitenkaan mikään näistä tai nämä kaikki yhdessäkään eivät tarjoa ratkaisua siihen, miten ihmisellä voisi olla henkilökohtainen ja tyydyttävä suhde Jumalaan.

Vastaus löytyy vasta siinä Jumalassa, joka tuli itse ihmiseksi, meidän tasollemme ja ihmisen hädälle solidaariseksi. Jumalaa itseään emme voi nähdä tai tuntea, mutta Jeesuksessa me näemme hänet ja Jeesuksen kautta meillä voi olla elävä ja todellinen yhteys Kaikkivaltiaaseen.
-Joka on nähnyt minut, on nähnyt Isän. (Joh. 14:9.)

TIEDE JA USKONTO

*Jumala, joka antaisi meidän todistaa olemassaolonsa, olisi epäjumala. (D.Bonhoeffer.)
*Tiede ei pysty sanomaan, että tuonpuoleista on tai ei ole olemassa. Eivätkä todelliset tiedemiehet yleensä sitä yritäkään. (C.S.Lewis.)
*Kristinusko on vain sille, joka tarvitsee loputonta apua, siis vain sille, joka tuntee loputonta hätää. -- Jos minun on määrä todella pelastua - tarvitsen varmuutta - en viisautta, unelmia enkä arvailuja - ja tämä varmuus on usko. Ja usko on uskoa siihen, mitä sydämeni, sieluni - ei pohdiskeleva järkeni - tarvitsee. (L.Wittgenstein.)

Onko todisteita?
Kautta vuosisatojen on yritetty todistaa tieteellisesti Jumalan olemassaolo tai olemattomuus. Filosofian ja teologian historia tuntevat useita pitkälle ajateltuja yritelmiä. Tunnettuja ovat keskiajan huomattavimman teologin Tuomas Akvinolaisen (k.1274) viisi jumalatodistusta, joista on keskusteltu vuosisatojen ajan filosofiassa ja teologiassa. 

Tuomaan mukaan esimerkiksi siitä tosiseikasta, että maailmankaikkeudessa on havaittavissa syyn ja seurauksen loputon liike, voidaan tehdä johtopäätös, että on olemassa ensimmäinen liikuttaja. Kaikilla tapahtumilla on syynsä, tällä taas syynsä ja niin edelleen sarjana, jonka päässä häämöttää kaiken alkusyy - Luoja. 

Edelleen esimerkiksi luonnon harmonisesta tarkoituksenmukaisuudesta voidaan järjellisesti päätellä kaiken jumalallinen suunnittelija. Ajatellaanpa vaikka silmää, jossa toimii kaiken aikaa automaattisesti ja tehokkaasti hyvin monimutkainen erilaisten toimintojen ja säätöjen järjestelmä. Kivimassojen synnyn ja muutokset voimme vielä ymmärtää varsin sattumanvaraisiksikin, mutta olisiko silmän kaltainen hienosäikeinen ja mielekäs mekanismi voinut syntyä sattumanvaraisesti ilman järkevää suunnittelijaa? 

Filosofi Arthur I. Brown tulkitsee Tuomaan jumalatodistuksia:
-Otsonikaasukerros on mahtava todistus Luojan ennakkohuolenpidosta. Voisiko kukaan mitenkään sanoa tätä järjestelyä sattumanvaraisen kehitysprosessin tulokseksi? Juuri oikean paksuinen muuri, joka juuri oikeana suojakeinona varjelee kaikkia eläviä olentoja kuolemasta, viittaa mitä ilmeisimmin suunnitelmaan.

Kokemus ratkaisee
Nykyisin sekä filosofit että teologit ovat kuitenkin pitkälti luopuneet järkiperäisten jumalatodistusten pohdinnasta. Jumalan olemassaolo tai olemattomuus on tieteen ulkopuolelle kuuluva kysymys. Jumala ei ole osa sitä luontoa, joka on tieteellisen tutkimuksen kohteena. Jumalatodistusten nojalla tuskin monikaan tulee uskovaiseksi. Sen sijaan ne voivat auttaa jo Jumalaan uskovia jäsentämään oman uskon sisältöä.

Viime kädessä ihminen omaksuu uskon Jumalaan muista kuin lähinnä älyllisistä syistä. Ihmisen sisäiset tarpeet, elämänkokemukset ja kasvatus saavat aikaan turvautumisen Jumalaan. Ihminen uskoo Jumalaan pikemminkin kokemuksellisin kuin älyllisin perustein.

Vuosisatamme merkittävin filosofi Ludwig Wittgenstein kuvaa uskon kokemuksellisuutta:
-Kristinusko ei ole mikään oppi. Tarkoitan, että se ei ole teoriaa siitä, mitä ihmisen sielulle on tapahtunut ja mitä sille tulee tapahtumaan, vaan kuvaus ihmiselämän todellisista tapahtumista. 'Synnintunto' on näet todellinen tapahtuma, samoin synnin aiheuttama epätoivo ja uskon avulla tapahtuva vapahdus.

Faktat ja kokemus
Kristinusko perustuu historiallisiin tosiasioihin, Vanhan testamentin tallentamaan Israelin kansan historiaan sekä Uuden testamentin tallentamaan Jeesus Nasaretilaisen vaikutukseen. Kuitenkaan uskon syvin varmuus ei perustu pelkkiin historian faktoihin, vaan henkilökohtaiseen Jumalan kohtaamiseen. Uskon perustus on siinä, että kyselevä ja ahdistunut ihminen löytää elämänsä turvan Jumalastaan ja Vapahtajastaan. Filosofi Wittgenstein toteaa tarkkanäköisesti, joskin kärjistetysti:
-Historiallinen todistepeli ei lainkaan liikuta uskoa. Ihminen tarttuu evankeliumeihin uskossa. Tässä, eikä missään muussa, on tämän totena pitämisen varmuus.

Myös ateismi nojaa kokemukseen. Vaikka tieteeseen viitaten on kehitelty erilaisia ateismin teorioita, aniharvan ateismi tai epävarmuus Jumalasta ovat perusteellisen älyllisen työskentelyn tulos. Jumalankieltäminen ja välinpitämättömyys perustuvat enemmän käytäntöön kuin teoreettisiin todisteisiin. Elämän sisältönä ovat työ, elintason nostaminen, yhteiskunnallisen aseman parantaminen, harrastukset ja perhe-elämä. Elämän turvallisuus rakentuu ihmisen omiin luomuksiin, rokotuksesta eläketurvaan ja ukkosenjohdattimesta sairausvakuutukseen. Kaiken keskellä ei vain tunnu löytyvän aikaa eikä paikkaa Jumalalle. 

Älyn ja kielen ilmiö
Ihminen on ainut rationaalinen eli järkevä eläin, joka tiedostaa oman olemassaolonsa ja kykenee sen tähden oivaltamaan omaan olemiseensa liittyviä ongelmia ja mahdollisuuksia. Ihmisaivojen laaja kuorikerros on tehnyt mahdolliseksi symbolien eli esittävien merkkien käytön. Kieli on ilmiö, joka puuttuu muusta eläinkunnasta. Vain ihminen on animal symbolicum. Pelkästään ihminen voi kysyä ja pyrkiä löytämään vastauksen kysymykseen: Kuka minä olen? 

Ihminen on olento, joka kysyy elämän alkuperää ja merkitystä sekä vaikuttaa itse elollisen luonnon tulevaisuuteen. Eläin toimii puhtaasti viettiensä ja vaistojensa ohjaamana. Ihminen sen sijaan kykenee tekemään valintoja erilaisten vaihtoehtojen välillä. Hän on intentionaalinen, tahtova olento. 

Järkensä varassa ihminen on kyennyt luomaan teknisiä keinoja vaikuttaa suuresti omaan elinympäristöönsä ja käyttää yhä enenevässä määrin luonnon resursseja hyväkseen. Rationaalinen ihminen on myös utelias ja tutkiva olento: tieteellisen tutkimuksen avulla hän porautuu yhä syvemmälle makro- ja mikrokosmoksen salaisuuksiin. Eläimistä poiketen ihminen on kyennyt varastoimaan suuren määrän tietoa ja teknistä taitoa, mikä on johtanut räjähdysmäiseen luonnon hyväksikäytön ja taloudellisen hyvinvoinnin kehitykseen.

Tieteellinen maailmankuva
Järjellisenä olentona ihminen kykenee muodostamaan maailmankuvan. Maailmankuva on tiedollinen ja arvovapaa käsite. Se sisältää näkemykset maailmankaikkeuden ja elämän synnystä, rakenteesta ja olemisentavasta. Maailmankuva on tieteellinen, jos kaikki siihen kuuluvat väitteet ovat tieteellisin menetelmin hankittuja ja perusteltuja sekä samalla maailmanlaajan tiedeyhteisön hyväksymiä. Tavallinen kansalainen omaksuu tieteellisen maailmankuvan aineksia koulussa sekä opiskelun ja yleisen tiedonvälityksen kautta. 

Tieteellinen maailmankuva on avoin ja itseään korjaava. Sen kaikki osat ovat periaatteessa arvosteltavissa ja muutettavissa uusien tosiasioiden nojalla. Siksi tieteellinen maailmankuva ei koskaan tule valmiiksi. Maailmankuva on epätieteellinen, jos se sisältää sellaisia väitteitä ja näkemyksiä, jotka ovat ristiriidassa tietyllä hetkellä maailman tiedemiesyhteisössä totena pidetyn tiedon kanssa.

Maailmankatsomus
Maailmankatsomus (t. elämänkatsomus) on maailmankuvaa laajempi käsite. Maailmankatsomukseen kuuluvat maailmankuvan lisäksi arvot ja uskomukset. 

Tieteellinen maailmankuva ei yksistään riitä kenenkään ihmisen elämän perustaksi: ihminen on jatkuvasti valintoja ja ratkaisuja tekevä olento - valintojensa perustaksi hän tarvitsee arvoja eli mielipiteitä siitä, mikä elämässä on arvokasta ja tavoiteltavaa. Tieteellisen maailmankuvan lisäksi ihminen on omaksunut - tietoisesti tai tietämättään - jonkinlaisen moraalin eli eettisen katsantokannan. Hänellä on käsityksiä hyvästä ja pahasta, oikeasta ja väärästä sekä ihmisen tehtävistä ja tavoitteista maailmassa. 

Arvoja voidaan tietysti tarkastella kriittisen järkevästi, mutta viime kädessä ihminen omaksuu moraalinsa muin kuin puhtaasti järjellisin perustein. Jos tiede yksinään voisi ratkaista arvopäämääriä koskevat kysymykset, tiedemiehet sanoisivat meille kaikille, mitä elämässä kannattaa tavoitella, mikä on oikeaa ja hyvää. Samoin yhteiskunnan etiikka ja politiikka perustuisivat tieteeseen. Demokratia korvattaisiin tiedemieshallinnolla - mitä tuskin kukaan toivoo.

Usein ihmisen maailmankatsomukseen sisältyy maailmankuvan ja eettisten näkemysten lisäksi vielä uskomuksia eli näkemyksiä elämän tarkoituksesta ja mielekkyydestä. Miksi mitään on ylipäätään olemassa? Miksei mieluummin ole ei mitään? Mitä on oleminen? 

Tiede, taide, moraali ja uskonto - neljä ikkunaa yhteen ja samaan todellisuuteen
Ihminen tutkii ja tulkitsee omaa maailmassa olemistaan ja häntä ympäröivää maailmaa eri tavoin. Ihmisellä on ainakin neljä "ikkunaa", joista hän kurkistaa olemisen mysteeriin. 

Tiede muodostaa dynaamisen ja jatkuvasti edistyvän, itse itseään kriittisesti muokkaavan tietojärjestelmän. Tieteen harjoittamisella on omat pelisääntönsä kuten mm. rationaalisuus, tiedon perustaminen näyttöön eli evidenssiin sekä kriittinen keskustelu saavutetuista tuloksista kansainvälisessä tiedeyhteisössä. Tiede tyydyttää ihmisjärjen vaatimuksia. 

Taide eri muodoissaan sen sijaan tuottaa ihmisen sisäisiä näkemyksiä ja kokemuksia sekä tunne-elämää tyydyttäviä tulkintoja elämästä ja todellisuudesta. Taiteen harjoitus merkitsee "todellisuuden esteettistä haltuunottoa" (I.Niiniluoto). Taiteen eri lajeilla on omat esteettiset periaatteensa, joiden nojalla esim. erotetaan aito taideteos kvasitaiteesta. Toisaalta taiteelliset elämykset ovat pitkälti makukysymyksiä ja siksi eri ihmisten arvostukset saattavat poiketa suuresti toisistaan.

Moraaliset eli eettiset tulkinnat ja asenteet antavat valmiuksia suunnata tahtoa ja toimintaa oikeaan ja hyvään. Kaikilla ihmisillä on ainakin joitakin arvoja ja eettisiä periaatteita - jokainen pitää elämässä ainakin jotain tavoittelemisen arvoisena. Ihminen oivaltaa järjellään yleiset eettiset periaatteet. Siksi arvoista ja normeista tulisi keskustella kriittisesti ja järkevästi yli maailmankatsomuksellisten, ideologisten tai uskonnollisten rajojen. Kuitenkin suuri osa arvoista ja normeista omaksutaan sosiaalisesta ympäristöstä ilman kriittistä pohdintaa.  

Todellisuuden uskonnollinen tulkinta tyydyttää ihmisen tarvetta ymmärtää olemisen salaisuus, sen perimmäinen tarkoitus ja mieli. Tiede tutkii sitä, mitä on olemassa, uskonnollinen vakaumus etsii vastausta siihen, miksi kaikki on, mikä on kaiken tarkoitus ja mieli. Uskonnollisena olentona ihminen etsii yhteyttä salattuun Jumalaan, jonka olemassaolon hän aavistaa ja johon hän kaipaa syvempää ja henkilökohtaisempaa yhteyttä. Maailmankatsomukseen sisältyvät uskonnolliset uskomukset antavat maailmankaikkeuden ja ihmisen olemassaololle mielekkään perustan ja suunnan.  

Tieteellisen tiedon, taiteellisen kokemuksen, eettisten periaatteiden ja uskonnollisten näkemysten omaksumisella ja arvioinnilla on kullakin oma logiikkansa. Vaikka ne kaikki pyrkivät ymmärtämään ja tulkitsemaan yhtä jakamatonta todellisuutta, jossa elämämme, ne kaikki toimivat tietyllä tavalla omalajisenaan, omassa kategoriassaan. Kukin niistä vaikuttaa omalla erityisellä tavallaan ihmisen tajunnan virrassa; kukin niistä käyttää sille ominaista kieltä ja symbolijärjestelmää.

Ristiriitaa ei ole
Voiko uskonnollisen elämäntulkinnan omaksunut ihminen sisällyttää maailmankatsomukseensa myös tieteellisen maailmankuvan? Voiko olla samanaikaisesti aito uskovainen ja vilpitön tiedemies?

Yksi ja sama henkilö voi omaksua kaikki neljä erilaista tapaa 
tulkita ja ymmärtää todellisuutta, jossa elämme. Tieteellisen maailmankuvan omaksunut ihminen kykenee varmastikin suuresti nauttimaan taiteesta ja kokemaan taiteen aidoksi ihmisenä olemisen tulkiksi. Kuitenkaan kukaan ei edellytä tieteen ja taiteen sekoittamista toisiinsa. Olisi mieletöntä puhua esim. "tieteellisestä kuvataiteesta". 

Jokaisella tiedemiehellä ja taiteilijalla on myös näkemyksiä siitä, mikä on oikein ja väärin, mitä kannattaa tavoitella jne. Eli tieteeseen tai taiteeseen vihkiytyneellä on ainakin jonkinlaisia eettisiä näkemyksiä. 

Tieteellisen maailmankuvan omaksunut voi samanaikaisesti uskoa Jumalaan. Kysymys Jumalasta ei ole ratkaistavissa tieteen menetelmien avulla. Jumala ei kuulu siihen luontoon, jota tiede tutkii. Uskonto koskettaa maailmankatsomuksen ei-tieteellistä osaa ja siksi se ei edes teoriassa voi olla ristiriidassa tieteen kanssa. Ajatus tieteellisestä uskonnosta - eli uskosta, joka todennettaisiin tai kumottaisiin tieteen nojalla - on yhtä kammottava kuin puhe tieteellisestä taiteesta.

Yhden ikkunan ihmiset
Yksi ja sama henkilö voi omaksua erilaisia suhteita todellisuuteen. On kuitenkin olemassa ihmisiä, jotka pyrkivät tulkitsemaan todellisuuden yhdestä näkökulmasta käsin. Eräät edustavat skientismiä eli tieteisuskoa. Skientismin mukaan tiede voi kehittyessään viime kädessä ratkaista kaikki luontoon ja ihmiselämään liittyvät kysymykset ja ongelmat. Tieteen edistys lisää ihmiskunnan onnellisuutta. Myös kaikki arvot ja etiikkaan liittyvät kysymykset voidaan ratkaista tieteellisesti. Skientismi on useimmiten kadunmiehen uskontoa, tieteeseen kohdistuvan uskon ilmentymä, johon ammattifilosofi suhtautuu kriittisesti.

Joidenkin maailmankatsomukseen ei sisälly juurikaan tieteellisen maailmankuvan aineksia. He voivat olla esim. uskonnollisia intoilijoita, jotka tunkevat uskonnollisen tulkinnan kaikille elämän tasoille: tieteen harjoituksen tulisi olla jo lähtökohdissaan teismiin sidottua, samoin taiteen, moraalista puhumattakaan. Tällainen irrationaalinen asenne antaa vaikutelman, ettei tieteellinen maailmankuva ja uskonnollinen elämäntulkinta sovi yhden maailmankatsomuksen raameihin.

Tieteen vapaus
Ongelmia syntyy, jos tieteen avulla uskotaan voitavan ratkaista ihmisen elämän mielekkyyttä ja arvoja koskevat kysymykset tai jos uskontoon vedoten yritetään rajoittaa tieteen vapautta. Aikoinaan kirkko yritti estää tieteiden kehitystä; monet tiedemiehet joutuivat roviolle. Tieteen jarruttaminen oli kirkon valtapolitiikan ja epäuskon ilmentymä. 

Nykyisin kaikki merkittävät kirkkokunnat puolustavat vapaata tieteenharjoitusta. Sen sijaan eräät ns. fundamentalistiset (Raamatun pikkutarkkaa kirjaimellista erehtymättömyyttä korostavat) suuntaukset haluaisivat rajoittaa tieteen vapautta, koska tietyt tieteellisen maailmankuvan tosiasiat eivät sovi yhteen heidän uskomuksiensa kanssa. Taustalla on tietty tieteisuskon malli: usko on suoraan sidoksissa väittämiin, jotka voidaan osoittaa tosiksi tai epätosiksi eri tieteiden avulla.

USKONNON FILOSOFIA

*Sydän kokee Jumalan, ei järki. (B.Pascal.)
*Uskon vastakohta ei ole tieto vaan epäusko. Eikä tiedon vastakohta ole usko vaan tietämättömyys. (K.Kurki-Suonio.)
*Uskonnollinen usko ja taikausko ovat tyystin erilaisia. Toinen saa alkunsa pelosta ja on eräänlaista väärää tiedettä. Toinen on luottamusta. -- Uskonto on niin sanoakseni syvin rauhallinen merenpohja, joka pysyy tyvenenä, miten korkeina aallot pinnalla vellovatkin. (L.Wittgenstein.)

Jokaisella ihmisellä on erilaisia uskoja tai uskomuksia. Jos haluat saavuttaa jotain elämässäsi, sinun täytyy uskoa omiin mahdollisuuksiisi ja toimia tämän uskosi mukaisesti. Tai esimerkiksi, kun tiedemies asettaa testattavakseen tiettyjä oletuksia eli hypoteeseja, hän uskoo voivansa todentaa oikeiksi tai osoittaa vääriksi oletukset. Testin tulokset puolestaan korjaavat tiedeyhteisössä vallitsevaa teoriaa, jonka uskotaan olevan tieteen viimeisin - muttei viimeinen - sana po. asiasta. Itse asiassa tieteenfilosofisesti katsoen käsite "tieto" on samaa kuin "hyvin perusteltu tosi uskomus". Tällainen "uskomus" voi milloin tahansa uuden tiedon myötä muuttua.

Uskonnollisen uskon kaksi osatekijää
Uskonnollinen usko eroaa monista jokapäiväiseen elämään liittyvistä uskoista siinä, että se on luonteeltaan kokonaisvaltaista, koko elämää selittävää ja tukevaa uskoa. Uskonnollinen usko sisältää sellaisen koko olemassaoloa kannattavan varmuuden, jota ei voida todentaa samalla tavoin kuin tieto. Tiedon ja uskonnollisen uskon, näiden kahden erityyppisen "uskomuksen" perustelut ovat erilaiset. Filosofisesti katsoen uskonnollinen usko muodostuu kahdesta osatekijästä.

Usko on ensinnäkin subjektiivista, henkilökohtaista. Uskonnolliselle uskolle on ominaista yksilöllisesti koettu uskonvarmuus (faith-usko; usko, jolla uskotaan;). Ihminen ei vain omaksu joitakin tiedollisia asioita, vaan kysymyksessä on koko olemassaolon eli eksistenssin, perustuminen sen varaan, mitä pidetään koko todellisuuden perustana. Kokemuksellinen usko on ei-todistettavaa. Sen varmuus ei perustu järkiperäiseen todistettavuuteen tai empiiriseen näyttöön. Se, mikä on perusta kaikelle muulle, ei voi tulla perustelluksi jollain, joka ei itse ole tämä perusta. Kokemuksellinen usko on itse oma perustuksensa. Peruskallio ei tarvitse perustuksia tai tukirakenteita, vaan kaikki muu rakentuu sen varaan!

Toiseksi uskoon kuuluu objektiivinen, henkilöstä riippumaton totuus. Normaalisti uskonnolliseen uskoon liittyy tietty tiedollinen aines. Usko sisältää ainakin minimaalisen määrään kiinteitä uskomuksia (beliefs; usko, johon uskotaan), näkemyksiä todellisuuden ja maailman asiaintilasta. Näitä näkemyksiä pidetään siis tiedollisina tosiasioina, vaikka ainakaan osaa niistä ei voida mitenkään todistaa tosiksi järkiperäisesti tai empiirisen näytön avulla.  Tietty uskonnollisten ihmisen joukko pitää tällaisia uskomuksia elämännäkemyksensä ja kokemuksensa aitoina ilmauksina. 

Uskonnollisessa uskossa on aina nämä kaksi osatekijää: "minun uskoni" eli omakohtainen varmuus, sekä tietyn uskonnollisen yhteisön objektiiviset uskomukset. Kristinuskon kannalta molemmat ovat välttämättömiä. Ilman omakohtaista, elävää uskoa usko jää kuivan järkeileväksi ja ulkokohtaiseksi totena pitämiseksi - siis kuolleeksi uskoksi. Toisaalta ilman Raamatun sisältöä ja kirkon uskoa olisimme pelkkien alati vaihtelevien kokemusten, tunnetilojen ja mielipiteiden armoilla. Ei olisi mitään Jumalan ilmoittamaa totuutta, vaan totuus olisi yksityisasia. Tosiasiassa tällainen täysin opiton uskonto katoaisi nopeasti, koska se ei ole välitettävissä sukupolvelta toiselle. 

Kristillinen usko on olennaisesti uskoa Jumalan ilmoittamiin historiallisiin tosiasioihin. Näitä tosiasioita voidaan ja niitä tulee tutkia tieteellisesti - historiallisesti ja kriittisesti. Mutta näiden konkreettisten faktojen uskonnollinen totuusarvo, so. niiden ilmoitusluonne, ei avaudu muutoin kuin sille, jolla on henkilökohtainen, elävä suhde Jumalaan.

Uskonnollinen kieli
Aivan kuten ihmisellä on erilaisia ikkunoita todellisuuteen, hänellä on myös monenlaisia erilaisia kieliä tai "kielipelejä" (L.Wittgenstein), joita hän käyttää. Ajatus ilmenee kielenä. Kieli on symbolijärjestelmä, jonka ihminen suhtautuu todellisuuteensa; se ei kuitenkaan ole samaa kuin todellisuus. Kieli on erottamattomasti yhteydessä inhimilliseen elämään. Kielen ja todellisuuden dynaaminen suhde syntyy ja säilyy erilaisissa inhimillisissä elämänmuodoissa ja yhteisöissä.

Uskonnollinen kieli on eräs kielipeli - tai pikemminkin eräänlajinen kielipelien kirjo -, joka syntyy ja elää erottamattomassa yhteydessä elämänmuotoon, jossa uskonnolla on keskeinen asema. Uskonnollinen kieli ja uskonnollisen yhteisön elämä ovat toisistaan erottamattomat. Toisaalta uskonnollinen kieli syntyy siitä, että ihminen kyselee oman elämänsä tarkoitusta ja mieltä. Toisaalta tämä kyseleminen löytää vastauksen niissä uskomuksissa, joita ihminen omaksuu hänelle opetetusta uskonnosta.

Uskonnon kieli tallentaa uskomukset, jotka säilyvät siten ajasta toiseen ja välittyvät ihmisiltä toisille. Kieleen tallennetut uskomukset, jollaisia esimerkiksi Raamattu ja kirkon uskontunnustukset sisältävät, herättävät uskoa ja tarjoavat kohteen ja sisällön, johon ihmisen henkilökohtainen usko voi ankkuroitua.

Uskonnon kieli on uskonnollisen elämänasenteen ja kokemuksen mielekäs merkkijärjestelmä. Uskonnon kieltä ei voida kääntää mihinkään muuhun symbolijärjestelmään sen enempää kuin esimerkiksi musiikin tai kuvataiteen kieltäkään. Luonnontieteellinen kieli kuvaa aistein havaittavaa maailmaa; puhe Jumalasta antaa viitteitä meille tavoittamattomasta salaisuudesta. 

Historialliset uskomuslauseet
Kristinuskon kielellinen symbolijärjestelmä perustuu Raamatun kieleen ja Raamatun tulkinnan ohjeiksi syntyneisiin kirkon keskeisiin uskontunnustuksiin. Raamatun ja kristinuskon kieli on konkreettista. Sen sisältönä ovat historialliset tapahtumat, joissa Jumala on ilmoittanut itsensä. 

Kristinuskon symboleihin sisältyy kokemusperäisiä eli empiirisiä lauseita, jotka voidaan todentaa tosiasioihin perustuvan näytön nojalla. Esim. Apostolisessa uskontunnustuksessa tällainen on lause "kärsi Pontius Pilatuksen aikana, ristiinnaulittiin, kuoli ja haudattiin". Jeesuksen elämää voidaan tutkia tieteellisesti kuten minkä tahansa historiassa eläneen henkilön vaiheita. 

Kuitenkin suurin osa kristinuskon konkreettisista uskomuslauseista ymmärretään vain uskon kautta, ei pelkälle järjelle ja tiedolle avautuvina totuuksina. Jumala ei näyttäydy meille paljaana, vaan välillisesti historiallisten ja aineellisten elementtien kautta. Jumala ei tule meidän pinsetteihimme.

Usko ymmärtää konkreettiset historiallis-empiiriset tapahtumat aidon uskonnollisen uskon näkökulmasta Jumalan pelastustekoina. Historiallinen Jeesus kärsi todellisen fyysisen kuoleman ja hänen ruumiinsa nousi haudasta. Kristuksen ruumis ja veri nautitaan fyysisesti ehtoollisella historiallisen Jeesuksen antaman käskyn mukaisesti. Vaikka kysymys on empiirisistä tosiasioista, ristinkuoleman ja ylösnousemuksen syvä merkitys avautuu ainoastaan uskolle - muutoinhan usko ei olisikaan uskoa, vaan tietoa.

Puhtaasti uskonnolliset lauseet
Usein kristinuskon kieli ilmaisee uskomuksen, jolla on hyvin löyhä sidos konkreettiseen kokemustodellisuuteemme. Esim. uskontunnustuksen lauseet "astui alas tuonelaan" tai "istuu Jumalan, Isän Kaikkivaltiaan oikealla puolella" ovat puhtaasti uskonnollisia ilmauksia, joiden varmuus on Jumalan ilmoituksessa ja sen vastaanottavassa uskossa itsessään - ei missään uskon ulkopuolisessa näytössä. Aito uskonnollinen lause on viime kädessä Jumalaa ylistävä rukouksen muotoinen tunnustus.

Uskonnon ja tieteen kielet ovat samansuuntaisia: molemmat kuvaavat ihmisen konkreettista todellisuutta. Mutta nämä kielet operoivat omissa kategorioissaan, omalla pätevyysalueellaan. Sama koskee taiteen ja uskonnon välistä suhdetta: taide voi kuvata uskon mysteeriä varsin puhuttelevasti, mutta sellaisenaan ei vielä synnytä uskonnollista uskoa. Uskonnon ulkopuolelta katsoen uskon synty perustuu ihmisen sisäisiin tarpeisiin, elämänkokemuksiin ja kasvatukseen. Uskonnon sisältä katsoen todellisen persoonallisen yhteyden syntyminen ihmisen ja Jumalan välille on meille käsittämätön jumalallinen ihme.

Uskonnon tutkimus
Inhimillisen kulttuurin tutkimus eri haaroineen (esim. historiatieteet, kielentutkimus, filosofia, psykologia, sosiologia ja teologinen tutkimus eri oppialoineen) voi tutkia tieteellisesti ihmisen historian aikana esiintyneitä ja nykyaikana esiintyviä uskonnollisia asenteita, uskomuksia, uskonnollisia toimintoja sekä uskonnon vaikutusta yhteiskuntaan ja kulttuuriin. Tutkimus kuvaa ja analysoi uskonnollisen uskon ilmauksia ja näihin perustuvaa kulttuuria ja toimintaa. 

Esimerkiksi voidaan tutkia tieteellisesti, mitä eri evankeliumit kertovat Jeesuksen ylösnousemuksesta. Aivan saamaan tapaan kuin minkä tahansa vanhojen tekstien tutkimuksessa voimme selvittää, millaisia uskomuksia Raamatun teksteissä esiintyy. Mutta, kun kysymme "ovatko nämä uskomukset tosia", "mitä tämä merkitsee meille", siirrymme tieteellisestä tutkimuksesta uskonnollisen uskon alueelle. 

Kun pohdimme uskomusten merkitystä, siirrymme uskonnollisen uskon sisäiseen itseymmärrykseen ja siten uskon tulkintaan. Tällainen tulkinta on uskonnollisesta ajattelusta ja kokemuksesta nousevaa luovaa teologista työskentelyä. Kuitenkaan soveltava tulkinta ei ole irti tutkimuksen tuottamista faktoista. Luovan tulkinnan perustana ovat tosiasiat, ja tulkinta, joka on ilmiselvästi ristiriidassa tieteellisen tutkimuksen tulosten kanssa, on virheellinen.

Teologian kaksi tehtävää
Teologialla on siis kaksi eri tehtävää, jotka on pidettävä toisistaan erillään: uskonnon tieteellinen tutkimus ja uskomusten merkitysten luova tulkinta nykyajan ihmiselle ymmärrettäväksi ja merkitykselliseksi. Tutkimusta voi harjoittaa vaikka ateistikin; tulkita voi mielekkäästi vain se, joka itse elää syvästi todeksi sen, mistä puhuu. 

Modernin tieteellisen maailmankuvan vallatessa alaa teologiassa tuli pari vuosisataa sitten muotiin riisua uskonnollinen kieli kaikesta, minkä kuviteltiin olevan ristiriidassa tieteellisen maailmankuvan kanssa. Näin liberaaliteologia ei pitänyt tosina Jeesuksen tunnustekoja, hänen ruumiinsa ylösnousemusta, näkemyksiä enkeleistä, Saatanasta, demoneista jne. Ne tulkittiin kehittymättömästä ajattelutavasta nouseviksi vertauskuviksi. Raamatun kirjoittajien täytyi käyttää "huonoa" uskonnollista kieltä paremman, "modernin" kielen puutteessa. Liberaaliteologia syyllistyi kuitenkin kategoriavirheeseen: se samaisti uskonnollisen ja tieteellisen kielen alistaen edellisen jälkimmäiselle.

LUONTO

*Jumala ei ole tehnyt luomakuntaa mitään muuta tarkoitusta varten kuin osallistumaan hänen omaan jumalalliseen, luomattomaan olemiseensa ja elämään hänen oman jumalallisen elämän henkensä kautta. (T.Hopko.)
*Maailmankaikkeus on Jumalan ajatus. (Schiller)
*Luonnolla on täydellisyytensä osoitukseksi siitä, että se on Jumalan kuva, ja puutteensa osoitukseksi siitä, että se on vain kuva. (B.Pascal)
*Ne jotka eivät ole tyytyväisiä oloihinsa, vaan ovat aina ahnehtimassa lisää, antautuvat sielua hämmentävien himojen orjuuteen. Heidän sielunsa on täynnä hätää ja huolta siitä, ettei heillä ole riittävästi omaisuutta. (Pyhä Antonios Suuri.)
*Luontoa ei hallita muutoin kuin tottelemalla sitä. (R.Bacon.)

Mitä on oleminen?
Kysymykseen on esitetty karkeasti ottaen kolme ratkaisumallia. Materialistinen ratkaisu perustuu näkemykseen, jonka mukaan kaikki oleminen palautuu aineeseen ja sen pienimpiin osasiin. Materia eri muodoissaan on ikuista; ei ole olemassa hetkeä, jolloin ei ollut olemassa mitään. 

Modernin ydinfysiikan pohjalta näkemystä voitaisiin täsmentää: materia lähenee energiaa; perimmältään todellisuus on pienimpiin alkeishiukkasiin sisältyvien voimavarausten loputonta liikettä. Maailmankaikkeuden synty, kehitys, mahdollinen palaaminen alkutilaan ja uusi synty perustuvat aineen ja energian lakeihin.

Toinen vastausmalli olettaa, että luonnon oleminen on riippuvuussuhteessa itse luonnosta riippumattomaan persoonalliseen, järkevään henkeen, Jumalaan. Vain Jumalalla on aluton oleminen, hän on ikuisesti oleva. Kaikki muu olemassa oleva on Jumalan luomaa. Luonto on hänen olemisensa "naamio", kuten klassisessa teologiassa opetetaan. Ihmisen suhde Luojaan on dialoginen, kahden persoonan välinen keskustelusuhde.

Usko Luojaan antaa kaikelle olevalle merkityksen, koska siten saadaan vastaus kysymykseen: miksi tämä kaikki on olemassa. Tieteellisesti ajatellen Raamatun luomiskertomus on vanhanaikainen; se liittyy tuhansia vuosia sitten vallinneeseen maakeskiseen maailmankuvaan. Mutta luomiskertomuksen uskonnollinen merkitys, selitys maailmankaikkeuden alkuperästä Jumalan luomistyönä, on pysyvästi ajankohtainen. Tiede on avoin, tuloksiltaan alati muuttuva tiedonhankinnan järjestelmä. Tiede muuttaa jatkuvasti maailmankuvaamme, mutta usko Jumalaan kaiken Luojana ja ylläpitäjänä ei ole sidottu minään aikana vallitsevaan maailmankuvaan.

Eräissä uskonnoissa ja filosofisissa suuntauksissa esiintyy kolmas olemisen selitysmalli, joka on yleinen myös monissa nykyajan uususkonnollisissa, hengenfilosofisissa ja okkultistisissa virtauksissa (esim. New Age): aine ja jumaluus ovat erottamattomat, koko luonto on itsessään jumalallinen. Kaikki olemassa oleva on erottamattomasti sekä ainetta että ikuista henkeä. Ei ole olemassa luonnosta irrallaan olevaa persoonallista Luojaa. 

Usein tämä panteistinen näkemys on muuntunut eräänlaiseksi humanistiseksi hengenfilosofiaksi, jossa todellisuuden perimmäinen jumalallinen aines samaistuu erityisesti ihmisen henkisyyden kanssa. Tällaista näkemystä edustaa esim. steinerilainen antroposofia.

Jo varhaisina vuosisatoina kristinusko torjui panteistisen näkemyksen. Kirkon opetuksen mukaan mikään luotu ei ole syntynyt Jumalasta eikä ole osa Jumalaa, vaan persoonallinen Jumala loi kaiken tyhjästä, ei-mistään (creatio ex nihilo). Jumalalla ja luonnolla on eri oleminen. Jumala yksin on aluton ja loputon; luonto - myös ihminen - on katoavaa ja sen olemassaolo riippuu Luojan tahdosta.

Rakkaus luo olemisen
-Jumala on rakkaus. (1 Joh. 4:8.)
Raamatun mukaan Moosekselle itsensä ilmoittaneen "minä-joka-olen" -Jumalan perustavin ominaisuus on rakkaus. Jumala lahjoittaa hänessä itsessään olevaa hyvyyttä itsensä ulkopuolelle. Jumalan rakkaus luo olevan, hänen rakkaudestaan virtaa kaikki oleminen. Luonnon hän loi rakkautensa kohteeksi ja ihmisen ja enkelit rakkautensa kumppaneiksi.

Maailmankaikkeuden luominen on Jumalan rakkauden ensimmäinen ja perustavin teko. Jumalan luomana kaikki olennot ovat luontonsa puolesta hyviä. Raamatun luomiskertomus korostaa toistuvasti:
-Ja Jumala näki, että niin oli hyvä. (1 Moos. 1.)
Viisauden kirja sanoo osuvasti: 
-Sillä sinä rakastat kaikkia olevaisia etkä inhoa ainoatakaan niistä, jotka olet tehnyt. Et sinä myöskään ole luonut mitään, mitä vihaisit.

Luonto ei ole paha
300-luvulla kirkon liepeillä vaikuttanut manikealainen lahko opetti luonnon kaksijakoisuutta (dualismia): on olemassa hyvä luonto ja paha luonto. Ankarien harjoitusten avulla on pyrittävä pahasta luonnosta hyvään luontoon. Tätä harhaa vastaan kirkkoisä Augustinus korosti, ettei mikään luotu olento ei ole luontonsa puolesta paha. 
-Edes itse Perkeleen luonto, se, mikä hänessä on luotua, ei ole paha. Pahuutta on luonnon vääristyminen. 

Jumalan vastustaja Saatana ei koskaan luonut mitään; hän itse on Jumalan luoma. Hänen ja meidän lankeemuksemme ydin on siinä, että olemme turmelleet hyvän luonnon valitsemalla ylpeyden ja itserakkauden sen sijaan, että olisimme tarjonneet vastarakkautta meidät kumppanikseen luoneelle Jumalalle. Tämä on hyväksi luodun luonnollisen elämän kieroutumisen eli "perversion" alkusyy, kuten kirkkoisä Augustinus asian ilmaisee.

Luojan tuhlaavaisuus
Luojana Jumala on runsaskätinen ja tuhlaavainen - ajatellaanpa vaikka vain kasvien tai hyönteisten ylenpalttista runsautta ja monimuotoisuutta. Jumalan luoma luonto on äärettömän avara. Me emme tunne vielä kuin pienen murto-osan koko avaruuden ihmeellisestä järjestelmästä.

Jumalan luontoon kuuluvat "näkyväiset ja näkymättömät", kuten kirkon 300-luvulla omaksuma Nikean uskontunnustus lausuu. Näkyvän aineellisen maailman lisäksi Jumala loi lukemattoman määrän aineettomia palvelevia henkiä, enkeleitä. 100-luvulla e.Kr. syntynyt Siirakin kirja toteaa: 
-Paljon on salattuja asioita, suurempia kuin nämä, sillä vähän me olemme nähneet hänen töistänsä. 

Ainakin toistaiseksi meiltä puuttuvat keinot saada suora kommunikaatioyhteys siihen todellisuuden ulottuvuuteen, jossa Jumalaa palvelevat enkelit ja hänestä luopuneet demonit eli langenneet enkelit elävät. Me emme myöskään vielä tiedä, kuinka monella maailmankaikkeuden planeetalla on Jumalan rakkautensa kumppaneiksi luomia ihmisenkaltaisia olentoja, humanoideja. Mahdollisimman monella, voimme vain toivoa.

Jumalan kuvaksi luodun järkevän ihmisen tehtävänä on tutkia luontoa yrittäen tunkeutua sen salaisuuksiin ja ytimiin. Tieteen harjoittaminen osoittaa kunnioitusta Jumalalle Luojana. Samalla ihmisen tehtävänä on luontoa varjellen käyttää ja jalostaa luonnon antimia. Tiede ja tekniikka ovat välineitä, joilla ihminen toteuttaa Jumalan hänelle antamaa "viljelemisen ja varjelemisen" (1 Moos. 2:15) tehtävää luonnossa. Erityisesti ortodoksisessa kirkossa korostetaan, että ihminen on Luojan kanssaluoja, jonka tehtävänä on lisätä Jumalan läsnäoloa ja valtaa luomakunnassa. Tässä mielessä ihmisen on luotu korkeampaan tarkoitukseen kuin enkelit.

Luonnon orjuutus
Yhtä lailla kirkon kuin humanismin vaikutuksesta ihmisen aateluus suhteessa muihin luotuihin on ymmärretty yksipuolisen tuhoisasti oikeudeksi käyttää muuta luontoa häikäilemättömästi hyväksi. Ihmisen tulee toteuttaa Jumalan hänelle antamaa työtä luonnossa. Mutta ahneudessaan ihminen on mennyt liian pitkälle: ennen hänen täytyi alistua luonnon olosuhteisiin, nyt häntä orjuuttaa hänen oma tuhoisa luonnon hallintansa. 

Teologiassa ei ole vakavasti yritetty vastata kysymykseen, miten ihmisen lankeemus olisi saattanut vaikuttaa luonnossa esiintyvään pahuuteen. On vaikeata nähdä syy-yhteyttä ihmisen pahuuden ja luonnollisen pahan välillä. Miksi susi tappaa muita eläimiä pelkästä tappamisen riemusta eikä vain saaliikseen? Mikä on luonnononnettomuuksien, kuten esim. maanjäristysten tai tulivuorenpurkausten, suhde syntiinlankeemukseen?

Jotkut teologit selittävät, että ihminen tarvitsee luonnollisia vastuksia, jotta Jumalan häneen istuttamat hyvät ominaisuudet kuten rohkeus, mielenlujuus ja auttavaisuus voisivat tulla esiin ja kehittyä. Tämä tuskin riittää vastaukseksi. Voimme vain viitata Raamatun lausumaan, että ihmisen lankeemuksen tähden maa tuli kirotuksi (1 Moos. 3:17).

Luomakunnan toivo
Avoimista kysymyksistä huolimatta kristinuskosta avautuu toivo kaikille luoduille: koko luonto tullaan kerran vapauttamaan pahan orjuudesta. Tapahtuu uusi luominen, joka ei ole luominen tyhjästä, vaan luominen ennen luodusta eli olemassa olevasta luomakunnasta (creatio ex creatura). 

"Jumala ei ole luonut mitään, mikä loppuisi", sanoo Siirak. Uudessa luomisessa Jumala on uskollinen ensimmäiselle luomiselleen. "Uusi taivas ja uusi maa" pitävät sisällään vanhan maailman parhaat ainekset kaikista vääristymistä puhdistettuina (Ilm. 21:26). Jopa eläinten välinen väkivaltaisuus lakkaa ja kaikista tulee kasvissyöjiä:
-Susi ja lammas käyvät yhdessä laitumella, leijona syö rehua niin kuin raavas ja käärmeen ruokana on maan tomu. (Jes. 65:25.)

Paavalin mukaan "koko luomakunta huokaa ja vaikeroi synnytystuskissa" odottaen "vapautusta katoavaisuuden orjuudesta Jumalan lasten vapauteen" (Room. 8:20-22). Kristuksen ylösnousemus on uuden luomisen alkusoitto. Kristus vapauttaa luomakunnan koska "hänen välityksellään luotiin kaikki; kaikki on luotu hänen kauttaan ja häntä varten", sanoo Paavali (Kol. 1:16). 

Kristinuskon sanoma pelastuksesta ei väheksy sitä, mikä on luonnollista. Päinvastoin, Jeesuksessa Kristuksessa, hänen evankeliumissaan ja hänen asettamissaan sakramenteissa tarjottava "armo ei kumoa luontoa, vaan täydellistää, vahvistaa ja puhdistaa sen", kuten Tuomas Akvinolainen asian ilmaisee. Tuomaan näkemys omaksuttiin katolisen teologian kantavaksi ajatukseksi.

Raamatussa itsensä ilmoittavaan Jumalaan ja Kristukseen Vapauttajana  uskovalla on suurin mahdollinen motiivipohja ja sitovin ajateltavissa oleva velvollisuus taistella kaikin tavoin koko luomakunnan puhtauden ja kaikkien olentojen elämisen oikeuden puolesta luontoa tuhoavia taloudellisia, sotilaallisia ja poliittisia järjestelmiä vastaan. 

Luonnon puolustus
-Maailmassa on yli 430 miljoonaa autoa. Joka päivä valmistuu 200 000 uutta autoa.
-Ihmiskunta on päivittäin tekemisissä n. 60 000 erilaisen kemikaalin kanssa. Ympäristömyrkyt ja -tuhot aiheuttavat joka vuosi 14 miljoonan ihmisen kuoleman ja 3 miljoonan vammautumisen.
-Maapallon keskilämpö voi kohota jopa viisi astetta, ja merenpinta noussee 1,4 - 2,2 metriä vuoteen 2100 mennessä.
-Sata eläin- ja kasvilajia kuolee sukupuuttoon joka päivä. Joka viiden maailman kaikista eläin- ja kasvilajeista on katoamassa lähivuosina.
-Joka sekunti ihminen tuhoaa jalkapallokentällisen sademetsää. Teollisuusmaissa on vaurioitunut 35 miljoonaa hehtaaria metsää. Tuhannet järvet ovat kuolleet pohjoisissa teollisuusmaissa.
-Tshernobylin ydinvoimalakatastrofi vuonna 1987 syyti ilmakehään 90 kertaa enemmän radioaktiivisuutta kuin Hiroshiman atomipommi.
-Ruokamultaa katoaa eroosion takia vuosittain koko Australian viljelysalan verran. Aavikoituminen lisääntyy 6 miljoonalla hehtaarilla joka vuosi.

Kenties pian tarvitsemme maanpuolustuksen sijasta - myös naisille sopivaa - kansalaisvelvollisuuden suorittamista luonnonpuolustusjoukoissa, kotimaassa ja rajojen ulkopuolella. Luonnon puolustus on tärkeämpää kuin sotilaallinen varuillaanolo. Kuka enää haluaisi uhrata henkeään riiston saastuttaman maan edestä?

Kansojen välisen yhteisymmärryksen lisääntyminen ja kansainvälisen talouden vapautuminen ovat toivoa antava näköala luonnon puolustuksessa. Kun aseistusta vähennetään, voidaan sijoittaa enemmän resursseja ympäristönsuojeluun. Saasteet eivät tunne valtioiden välisiä rajoja; siksi vastuu luonnosta koetaan entistä enemmän yhteiseksi. Teknologian kehittyessä saastepäästöt pienenevät ja kyky puhdistaa saasteita lisääntyy. Idän ja lännen välisten rajamuurien madaltuessa on mahdollista viedä kehittyneempää teknologiaa itään, jossa ympäristöongelmat ovat pahemmat kuin lännessä. 

Uusi ajattelutapa
Tärkeintä luonnon puolustamisessa on uudenlaisen taloudellisen ajattelun syntyminen. Talouden määrällisen kasvun sijasta painopiste on siirrettävä sen laadulliseen kehitykseen kohti ekologisesti järjellistä suuntaa. Tuotanto on muutettava luontoa säästäväksi siten, että raaka-aineina käytetään uusiutuvia luonnonvaroja ja tuotantoprosessit saatetaan mahdollisimman pitkälle luonnonmukaisiksi ja saasteettomiksi - pitkällä aikavälillä turvallisiksi. On siirryttävä pois lyhytikäisistä hyödykkeistä kestäviin tuotteisiin, jotka aikanaan voidaan laittaa kierrätyksen ja uusiokäyttöön.

Jokainen meistä voi aloittaa oman luonnon puolustuksensa välittömästi. Meidän on kieltäydyttävä ostamasta tuotteita tai  palveluja, jotka riistävät tai saastuttavat luontoa. Jos tällaisia tuotteita tai palveluista ei osteta, ne poistuvat pian markkinoilta. Näin vaikutamme luonnon puolesta markkinatalouden omin pelisäännöin.

Voimme myös harjoittaa itsekritiikkiä omien kulutustottumuksiemme suhteen: Tärkeintä ei ole, että on mahdollisimman paljon tavaraa, vaan olennaista on tavaran laatu. Järkevintä ei ole aina käyttää sitä, mikä on nopeinta ja helpointa. Edelleen me voimme vaikuttaa ympäristömme tulevaisuuteen jokaisessa valtakunnallisessa ja paikallistason vaalissa valitsemalla ekologisesti valveutuneita ja eettisesti vastuuntuntoisia henkilöitä vastuunkantajiksi. On säädettävä lakeja, joissa kaikenlainen luonnon pilaaminen on rangaistava rikos.

Tietyt teollisuuden alat ovat mahtavin, luontoa ja ihmistä uhkaava väkivaltakoneisto tämän päivän maailmassa. Vain alhaalta nouseva kansanliike - valistuneiden kuluttajien liike - voi pakottaa tämän koneiston muutoksiin. Voimakas kansalaismielipide säteilee myös yhteiskunnallisen päätöksenteon kaikille tasoille. Itä-Euroopan muutosten myötä (kommunismin rauhanomainen romahtaminen) usko kansalaisten mielipiteen ja liikehdinnän voimaan on vahvistunut. Tässä on myös toivon näköala luonnon puolustukselle.

IHMISKÄSITYKSIÄ

*Miksi ihminen luotiin? Jotta hän tajuaisi Jumalan teot ja näkisi Jumalan sekä ylistäisi Häntä, joka on luonut kaiken ihmistä varten. (Pyhä Antonios Suuri.)
*Me synnymme virtsan ja ulosteiden välistä. (S.Freud.)
*Olosuhteet eivät luo ihmistä. Ihminen luo olosuhteet. (B.Disraeli.)
*Joskus tulee mieleen, että ihmistä luodessaan Jumala jossain määrin yliarvioi kykynsä. (O.Wilde.)
*Ihminen tulee ihmiseksi vain älyn avulla, mutta hän on ihminen vain sydämensä avulla. (H.Amiel.)

Ihmiskuva
Ihminen on olio, jota voidaan tarkastella tieteellisesti ainakin viidestä eri näkökulmasta: Ensinnäkin, ihminen kostuu samalla tavoin alkeishiukkasista, atomeista ja molekyyleistä kuin muutkin fyysiset oliot. Se, mikä osoittautuu todeksi fysikaalisesta todellisuudesta, koskee myös ihmistä. Toiseksi, ihminen on elävistä soluista koostuva biologinen olento, jonka rakennetta ja toimintoja tutkivat mm. biologia ja lääketiede eri oppialoineen. Kolmanneksi, ihminen on kognitiivinen ja emotionaalinen olento, jonka aivotoimintoja ja tunne-elämää psykologia eri oppialoineen ja sovellutuksineen tutkii.  

Neljänneksi, ihminen on älyllinen, ajattelua ja kieltä käyttävä olento. Filosofia ja kielitiede tutkivat ihmisen ajattelun, kielenkäytön ja tiedonhankinnan mahdollisuuksia ja menetelmiä. Viidenneksi, ihminen on sosiaalinen olento, joka muodostaa erilaisia suhdeverkostoja ja yhteisöjä. Näitä tutkivat sosiologia ja sen eri sovellutukset. Ihmiskuva on ihmistä tutkivien tieteiden tuottama kokonaisnäkemys ihmisestä. Ihmiskuva on näin ollen osa tieteellistä maailmankuvaa. 

Ihmiskäsitys
Ihmiskäsitys sen sijaan perustuu niihin arvostuksiin, katsomuksiin, uskomuksiin tai ideologioihin, jotka ihminen on omaksunut itsestänsä ja asemastansa maailmassa. Näin ymmärrettynä ihmiskäsitys on osa maailmankatsomusta. Nykyaikana tieteellinen ihmiskuva ja arvoja sisältävä ihmiskäsitys usein sekoittuvat toisiinsa. 

Jos ihminen ymmärretään naturalistisesti eli luonnonmukaisesti pelkästään biologisena olentona, voi syntyä biologistinen näkemys ihmisestä: on tehty valinta, jossa muut tarkastelutavat on sysätty syrjään ja yhden tieteenhaaraan tähänastisista tuloksista on tehty ideologia (eli "ismi") ottamatta huomioon sitä, että kaikkien tieteenalojen tulokset ovat avoimia ja muutoksenalaisia. Vastaavasti voi syntyä psykologistinen, sosiologistinen tms. ihmiskäsitys.

Ihmisen todellisuutta määrittää erittäin voimakkaasti hänen itse luomansa kulttuuri. Eräiden arvioiden mukaan ihminen on ollut biologisesti vakio jo ainakin sadantuhannen vuoden ajan. Sinä aikana tapahtunut valtava kehitys ei ole luonnon evoluution, vaan kulttuurin kehityksen tulos. Biologiassa vallitseva evoluutioteoria ei selitä tyydyttävästi ihmisen itse luoman kulttuurin vaikutusta hänen kehitykseensä eikä sitä, miten ihmisen harkinta ja tahdonalaiset valinnat ovat vaikuttaneet kehitykseen. Valinnat ovat joskus johtaneet suorastaan harppauksiin ihmisen historiassa.

Humanismin ihmiskäsitys
Vanhin länsimainen ihmiskäsitys on klassisen humanismin näkemys ihmisestä. Humanismin juuret ovat antiikin maailmassa, sittemmin humanismi on saanut monenlaisia muotoja. Humanismin eri lajeja yhdistävät kuitenkin tietyt yhteiset käsitykset ihmisestä. Ensinnäkin, humanismissa ihmiselle annetaan erityisasema muihin luonnon olioihin verrattuna. Ihminen on luomakunnan aatelia, ihmisarvo on ylin normi, ihminen on kaiken mitta. Siksi ihmisen ajattelun, toimintojen ja valintojen kriteerinä on ihminen itse, ihmislajin etu ja menestys. Ihminen saa ja hänen tulee alistaa muu luomakunta palvelukseensa. 

Humanismin mukaan ihmisen suuruus on hänen henkisissä kyvyissään, erityisesti siinä, että hän voi kasvattaa ja jalostaa itseään kohti yhä korkeampia päämääriä. Ihminen on ennen muuta kulttuuriolento, jatkuvasti kulttuuria, tieteitä, taiteita, moraalia ja yhteiselämää jalostava ja niitä yhä korkeatasoisemmiksi kehittävä olento. Jokaisen ihmisyksilön korkeana kutsumuksena on itsensä toteuttaminen, pyrkimys mahdollisimman suuressa määrin toteuttaa jokaisen omassa ihmisyydessä piilevät henkiset voimavarat. 

Sokrates ja Platon (400-300-luvuilla e.Kr.) opettivat sielun (psyyken) terveyttä, joka on sopusointua viettien, tahdon ja järjellisen ajattelun välillä. Ruumiin terveys ilmenee voimana, kestävyytenä ja kauneutena; vastaavasti sielun terveys ilmenee hyveinä: viisautena, oikeamielisyytenä, rohkeutena ja kohtuullisuutena. Platon korostaa, että ihmisen kutsumuksena on pyrkiä osalliseksi korkean ihmisyyden ihanteesta; juuri tämä ihmisyyden korkein idea on samaa kuin jumaluus.

Humanismissa ajatellaan, että pahuus ihmiselämässä on samaa kuin ihmisluonnon heikkous ja kehittymättömyys. Ihminen voi ratkaisevasti vähentää pahan määrää voittamalla heikkouksiaan ja vahvistamalla luontaisia hyviä taipumuksiaan järjellisen elämänhallinnan ja hyveiden harjoittamisen avulla. Ihmisen todellista vapautta on se, että hän voi vapaana subjektina jatkuvasti toteuttaa omaa henkistä kasvupotentiaaliaan. 

Eksistentialismi
Eksistentialismi on yksi 1900-luvun muunnos humanismista. Tarkastelun keskipisteessä on yksittäinen ihminen ja hänen olemassaolonsa (eksistenssi) ja tämän olemassaolon välittömät suhteet maailmassa. Maailmansotien vuosisadalla on tullut tavaksi korostaa ihmiselämän irrationaalista luonnetta: Ihmisen elämälle ei ole annettu mitään erityistä tarkoitusta. 

Ihminen elää "heitettynä maailmaan", hänen elämäänsä leimaa pelkkä ajan kuluminen, elämä on "olemista kuolemaa varten", kuten saksalainen eksistenssifilosofi Martin Heidegger sanoo. Ihmisen olemassaolo on tulevaisuuteen suuntautunutta; hän joutuu jatkuvasti tekemään ratkaisuja, jotka vaikuttavat hänen tulevaan olemiseensa. Tämän valintapakon tähden ihmisen elämää raskauttaa "huolenalaisuus".

Ihmisen ei tulisi hukata elämäänsä pelkkänä passiivisena olentona ajan etenevässä virrassa. Keskellä elämän tarkoituksettomuutta ja huolenalaisuutta ihmisen tulisi itse aktiivisesti ottaa elämänsä ohjat käsiinsä, tehdä valintansa ja luoda elämänsä sisältö. Näin eksistentialismi korostaa yksilön radikaalia vapautta ja riippumattomuutta; ihminen on vapaa tekemään mitä tahansa, minkä hän kokee itselleen merkitykselliseksi. Mahdollisuudessa käyttää tätä vapautta piilee ihmisen suuruus.

Länsimainen oravanpyörä: taloudellisen kasvun ideologia
Modernin länsimaisen ihmiskäsityksen pohjana on humanismi; myös siinä esiintyy voimakas usko ihmisen mahdollisuuksiin vaikuttaa oman elämänsä laatuun. Modernia länsimaista ihmiskäsitystä leimaa vahva usko tieteen ja tekniikan mahdollisuuksiin tuottaa ennennäkemätön taloudellinen kehitys ja elintason nousu. 

Länsimainen ihmiskäsitys on sidottu taloudellisen kasvun ideologiaan; tällöin se on joutunut ristiriitaan humanistisen lähtökohtansa kanssa: ihmisen mittapuuksi tulee se, miten hän kykenee olemaan hyödyllinen osa teknis-taloudellista kehitysprosessia ja miten hän toimii markkinatalouden tehokkaana kuluttajana. Työssään hänen tulee olla mahdollisimman tuottava eli tehokas. Hänen palkkansa käyttö on valmiiksi ohjelmoitu: joka penni on sijoitettava ylihinnoitettuun ruokaan, asuntoon ja pankin korkoihin.

Hyvä ihminen on tehokas tuotannossa ja tehokas kulutuksessa. Tuottavuuden täytyy olla entistä huikeampi, jotta tehdyn työn tuloksia voitaisiin kuluttaa entistä kiihkeämmin ja tuhlailevammin. Tärkeintä länsimaiselle hyvinvoinnille on se, että kansantuote kasvaa. Jos kansantuotteemme ei kasva eli vallitsee nollakasvu, puhutaan taloudellisesta kriisistä. Jos kasvu on prosentin tai parin luokkaa, vallitsee lama. Miksi taloudellisen tuotoksen täytyy jatkuvasti kasvaa, miksei aiemmin saavutettu hyvä tulos enää kelpaa tänä vuonna? Miksi tavaroiden, palvelujen ym. määrän pitää kaiken aikaa lisääntyä? Eikö kakkua jo ole kylliksi, kunhan se vain jaettaisiin oikeudenmukaisemmin?

Vapauden menetys
Kapitalistisessa markkinataloudessa ihmisen arvo on sama kuin hänen käyttöarvonsa taloudellisen kasvun rattaistossa. Jos hän ei sopeudu osaansa, hänet siirretään yhteiskunnalliseen reservaattiin, työttömyyskortistoon, varhaiseläkkeelle, vankilaan tai mielisairaalaan. Ihmisarvoon olennaisesti kuuluva oikeus tehdä työtä otetaan häneltä pois. Paljon kehuttu länsimainen yksilönvapaus on vapautta sopeutua taloudellisen kasvun ideologiaan tai pudota yhteiskunnan reuna-alueelle. Vapaus ja tasa-arvo ovat pelkkiä teoreettisia käsitteitä ja poliittisia iskulauseita. 

Ihmisen oikeus vaikuttaa oman elämänsä sisältöön minimoituu. Hänestä tulee työstä, vastuusta ja elämästä vieraantunut yhteiskunnan asiakas, joka kuittaa minimipalkkansa sosiaalihuollosta ja kiikuttaa sen pikimmiten taloudellisen koneiston markkinasektorille. Yhteiskunta yrittää - tosin epäuskottavin tuloksin - naamioida julmuutensa huoltosektorin lempeään hahmoon. Näin yritetään kätkeä se täydellisesti hallinnonalainen elämä eli herraus, johon pienen ihmisen on alistuttava. Hänen henkilökohtainen vapautensa on mennyttä. 

Yksiarvoinen kapitalismi
Länsimaista yhteiskuntaa pidetään eettisesti neutraalina ja moniarvoisena. Mutta tosiasiassa yhteiskunnan tärkeimmät ratkaisut ja kehityslinjat perustuvat varsin yksiarvoisesti taloudellisen kasvun rautaiseen yksiarvoiseen etiikkaan. Todellisen yhteiskunnallisen vallanpuutteen korvikkeeksi kansalaisille tarjoillaan hämäävällä tavalla vapaalta näyttävää yksityisetiikkaa. Yksilötasolla tavoiteltavana pidetään oman nautinnon maksimointia. Yksilöiden arvoja määrää hedonistinen, mielihyväkeskeinen etiikka, jossa jokainen saa vapaasti pyrkiä kaikin tavoin tyydyttämään himonsa ja halunsa. 

Länsimainen ihmiskäsitys on käytännön materialismin läpitunkema. Yksilötasolla tärkeintä on fyysinen hyvinvointi. Aikamme ihmisen korkein tavoite on olla nuorekas, terve, kaunis, muodikas ja varakas. Yhteiskuntatasolla hallitsee taloudellisen kasvun ideologia. Tavoiteltaessa nautinnon ja rikastumisen maksimointia pidetään yllä prosessia, jolla luontoa manipuloidaan yhä enemmän ihmisen lyhytnäköisiä tarpeita tyydyttävällä tavalla. Luonnonvarojen maksimaalinen riistäminen kasvattaa kiihtyvällä vauhdilla ihmisen kriisiä suhteessa luonnolliseen ympäristöön. Tämän kaiken on joskus loputtava - pienempään tai suurempaan katastrofiin. Katastrofin suuruuteen voidaan vielä vaikuttaa.

Materialistinen taloudellisen kasvun ideologia on yleismaailmalliseksi kehittyvä ilmiö. Itä-Eurooppa pyrkii omaksumaan sen länsimaista. Kaukoidän maat ovat jo pitkään seuranneet lännen esimerkkiä. Uusi maailmankulttuuri lokeroi erilaiset uskonnolliset ja eettiset ihmiskäsitykset siten, etteivät ne pääse häiritsemään käytännön materialismia.

Lyhytikäinen marxilaisuus
Marxilaisuuteen sisältyy ihmiskäsitys, joka vaikutti merkittävällä tavalla eurooppalaiseen ajatteluun yli sadan vuoden ajan. Marxilaiset ajattelijat korostavat, että heidän edustamansa ajattelu on todellista, realistista humanismia. Siinä taistellaan niiden yhteiskunnallisten rakenteiden muuttamiseksi, jotka aiheuttavat ihmisarvoa loukkaavaa eriarvoisuutta ja hyväksikäyttöä. Ihminen ei voi muuttaa ja kehittää itseään vain yksilöponnistuksin, vaan hänet on ensin vapautettava sortavista rakenteista, jotka vieraannuttavat ihmiset omasta ihmisyydestään. 

Marxilaisuuden mukaan ihmisen vieraantumisen perustana on orjamainen palkkatyö, jossa tehdään työtä tuotantovälineiden omistajien eli kapitalistien vaurauden kasvattamiseksi, ilman että työn todelliset tekijät voisivat täysimääräisesti nauttia työnsä tuloksista. Työntekijä rikastuttaa tuotantovälineiden omistajaa eikä voi kovallakaan työllä nostaa omaa elintasoaan. Hänen lisäponnistuksensa hyödyttää hänen isäntäänsä eikä häntä itseään. Hänen mahdollisuutensa vaikuttaa oman elämänsä reaalisiin ehtoihin ovat olemattomat. Hän on tuotantovoimien vanki ja orja, hänellä ei ole henkilökohtaista vapautta.

Marxilaisessa ihmiskäsityksessä ihmisen tekemällä työllä on ylipäätään keskeinen asema: juuri työ on tekijä, joka eniten vaikuttaa ihmisen elämän laatuun. Karl Marxin ja Friedrich Engelsin laatima "Kommunistisen puolueen manifesti" (1848) lausuu toivorikkaasti: 
-Vanhan porvarillisen luokkiin ja luokkavastakotiin perustuvan yhteiskunnan sijaan tulee yhteisö, jossa kunkin yksilön vapaa kehitys on kaikkien kehityksen edellytyksenä.

Marxilaiseen etiikkaan kuuluu periaatteessa ajatus siitä, että yhteiskunnassa kaikki antavat parhaan panoksensa yhteiseksi hyväksi ja kaikki saavat yhteisestä tuotoksesta sen, mitä elämäänsä tarvitsevat. "Kaikki kykyjensä mukaan - kullekin tarpeensa mukaan"; eli jokainen tekee yhteiseksi hyväksi minkä voi, ja jokaisen perustarpeet turvataan. 

Käytännössä marxilainen ihmiskäsitys osoittautui liian optimistiseksi: ihmiset eivät ajattele yhteistä hyvää vaan ensisijaisesti omaa etuaan. Sosialistisessa yhteiskunnassa ihmiset yrittivät päästä työstä helpolla, omakohtainen vastuuntunne jäi kehittymättä - koska valtio omistaa kaiken, se saa myös vastata kaikesta. Maan tavaksi tuli varastaa yhteisestä potista niin paljon kuin mahdollista.

Naturalismin nousu
Nykyisellä luonnontieteitä korostavalla aikakaudella kannatusta saa yhä enemmän naturalistinen ajatussuunta, joka ymmärtää ihmisen yhdeksi eläinkunnan lajiksi antamatta hänelle mitään erityisasemaa muihin luonnon olioihin verrattuna. Naturalismi vahvistaa ympäristöä puolustavaa ekologista ajattelua: uusi ajattelu on hätähuuto luonnon suojelun puolesta humanismin ja kristinuskon opettamaa ihmisen erityisaseman liiallista painotusta vastaan. Taloudellisen kasvun ideologian nimissä luontoa on jo riistetty liian kauan. Ihmisen herruuden merkit pelottavat. 

Naturalistinen asennoitumistapa voi liittyä materialistiseen näkemykseen todellisuudesta, mutta ekologiseen ajatteluun liitettynä se on kriittinen suhteessa käytännön materialistien kulutushysteriaan ja ahneuden uskontoon. 

JUMALAN KUVA

*Ei kukaan ole pahempi kuin se, joka ei suo hyvää itselleen. Joka on itsellensä paha, kenelle hän olisi hyvä? Ja kuka kunnioittaa sitä, joka ei itse anna arvoa omalle elämälleen? (Siirak.)
*Ihminen on liian jalo palvelemaan muuta kuin Jumalaa. (S.Wyszynski.)
*Ruumis on vain hengen esirippu. (J.Paul.)
*Toimi niin, että kohtelet ihmisyyttä sekä omassa itsessäsi että toisissa aina myös päämääränä eikä koskaan pelkästään välineenä. (I.Kant.)

Humanismi eri muunnoksineen ja kristinusko ovat parin vuosituhannen ajan vaikuttaneet eniten länsimaiseen ihmiskäsitykseen. Keskenään kilpaillen, ristiriitaisesti ja joskus samansuuntaisesti, ne ovat muovanneet ja yhä muovaavat näkemystämme ihmisen olemuksesta ja mahdollisuuksista. 

Humanismin ja kristinuskon kilpailu jatkuu. Molempien haastajaksi on noussut yhä vahvistuva käytännöllinen materialismi, taloudellisen kasvun ideologia ja elintasokilpailu sekä näitä kritisoiva uusi ekologinen ajattelutapa. Voimme hyvällä syyllä ajatella, että sekä humanistinen että kristillinen ajattelu ovat jääneet ajastaan jälkeen; ne ovat jämähtäneet vuosisataisiin asemiinsa. Todellinen kamppailu ihmiskunnan tulevaisuudesta käydään kokonaan toisella areenalla - taloudellisen kasvun ideologian ja ekologisen ajattelun välillä. Myönteisessä tapauksessa edessä voi olla taloudellisen kehityksen laadullinen muuntuminen kohti ekologisesti järjellistä suuntaa. 

Ihmisen arvo
Kristillisen uskon mukaan jokainen ihminen on ainutkertainen ja ehdottoman arvokas. Ihmisellä on oikeus elämään ja turvallisuuteen; hänen tulee saada elää elämänsä vapaana yksilönä, ilman että hänen ajattelun, omantunnon tai uskomisen vapauttaan rajoitetaan. Ihmisellä on itsessään äärettömän suuri, luovuttamaton ja loukkaamaton arvo.

Kristinuskon mukaan ihmisen arvo perustuu siihen, että ihminen luotiin "Jumalan kuvaksi" (1 Moos. 1:27). Ihminen eroaa muusta luomakunnasta, koska järjellisenä olentona hän voi tajuta sekä oman että Luojansa olemassaolon. Älynsä ja kielensä kautta ihminen saattaa olla suhteessa myös Luojaansa, kuulla hänen äänensä, rukoilla ja rakastaa häntä sekä rakastaa Jumalan lahjoittamalla rakkaudella muita Jumalan luomia.

Luotu rakastamaan 
Jumalan luomistarkoituksen ydin on ilmaistu sekä Vanhassa että Uudessa testamentissa rakkauden kaksoiskäskyn muodossa: 
-Rakasta Herraa, sinun Jumalaasi, kaikesta sydämestäsi ja rakasta lähimmäistäsi niin kuin itseäsi. (5 Moos. 6:5, 3 Moos. 19:18, Matt. 22:37-39.)

Näin Raamattu ilmaisee, että ihmisen elämän tarkoitus on rakkaus. Koska Jumala itse on rakkaus, hän loi ihmisen kuvakseen eli olennoksi, joka kykenee rakastamaan. Rakkaus on salatun Jumalan persoonallisin ominaisuus, jonka hän on ilmaissut meille selkeimmin omassa Pojassaan. 

Kristillisen ihmiskäsityksen mukaan jokainen ihminen ymmärtää omassatunnossaan tarpeen ja velvollisuuden rakastaa Jumalaa ja lähimmäistä. Eikä kysymys ole ainoastaan velvollisuudesta, vaan jokaisen ihmisen syvin tarve on rakastaa ja tulla rakastetuksi - siihen kätkeytyy elämän varsinainen sisältö ja käyttövoima. Rakkauteen sisältyy kaikki, mikä on todella elämisen arvoista. Rakkauden puute ja epäonnistumiset rakastamisessa järkyttävät elämää enemmän kuin mikään muu.

Ruumis, sielu ja henki
Ihmisestä puhuttaessa Raamattu käyttää vaihtelevaa terminologiaa, käsitteet eivät ole yhteneviä Raamatun eri kirjoissa. Ihminen on ruumiillinen olento ja sellaisenaan samankaltainen kuin muutkin elolliset oliot. Mutta samanaikaisesti hän on "elävä sielu", johon Jumala ihmisen luodessaan puhalsi "elämän hengen" (1 Moos. 2:7). Ihminen erosi kaikista muista elävistä olennoista siinä, että hän oli välittömästi osallinen katoamattomaan jumalalliseen elämään ja hänellä oli suora puhutteluyhteys Jumalan kanssa.
 
Paavalilla, idän teologiassa ja eräiden läntisten teologien - kuten Martti Lutherin - ajattelussa tavataan kolmiosainen (trikotominen) ihmiskäsitys: ihminen on ruumis (sooma), sielu (psyche) ja henki (pneuma). Paavali kiteyttää ihmiskäsityksensä tervehdyksessään tessalonikilaisille:
-Itse rauhan Jumala pyhittäköön teidät kokonaan ja varjelkoon koko olemuksenne, teidän henkenne, sielunne ja ruumiinne, niin että olette nuhteettomat Herramme Jeesuksen Kristuksen tullessa. (1 Tess. 5:23.)

Ruumis ja sen toiminnot ovat kaikki osa Jumalan hyväksi luomaa luontoa; ruumiinsa osalta ihminen on verrattavissa eläinkuntaan. Sielu koostuu juuri ihmiselle ominaisista psyykkisistä voimavaroista, kuten älystä, tunne-elämästä ja tahdosta. Luonnontieteiden mukaan ihmisen minuus on sidottu keskushermostoon; kun hermosto lakkaa toimimasta, ihmisen minuus katoaa. 

Klassisen teologian mukaan ihmisen persoonallisuuden ydin eli minuus on kuolematon. Ihmisen kuolemattomuus, hänessä oleva jumalallinen salaisuus, on hänen hengessään eli sisimmässään, joka viime kädessä säilyy salaisuutena ihmiselle itselleenkin. Raamatullisessa kielenkäytössä ihmisen persoonallisuuden ydintä kuvataan sanoilla "henki", "sisin" tai "sydän". Raamattu ei ole tässä terminologiassa yhtenäinen.

Henki on ihmisen salaisuus, paikka, jossa Jumalan Pyhä Henki, Luojan Henki (Spiritus Creator), alunperin välitti ihmiselle osallisuuden jumalalliseen elämään. Ihmisellä oli välitön intiimi yhteys Luojaansa, hänessä oli Jumalan katoamaton ja täydellinen elämä. Kirkkoisä Ambrosius (k. 397) kuvaa Jumalan ja ihmisen läheistä yhteyttä Jumalan levätessä luomistyönsä jälkeen:
-Hän lepäsi ihmisen sisimmässä, hän lepäsi tämän hengessä, tahdossa, sillä hän oli tehnyt ihmisen järjelliseksi olennoksi, omaksi kuvakseen.

Ihmisen henki on kuolematon; ruumis ja sielu tuhoutuvat kuolemassa, kunnes ne luodaan uudelleen ylösnousemuksessa. Ihmisessä oleva kuolematon ydin jatkaa olemassaoloaan myös kuoleman jälkeisessä välitilassa. Juuri ihmisen sisimpään Luojan Henki, Pyhä Henki, voi tulla takaisin asumaan. "Joka yhtyy Herraan, on yksi henki hänen kanssaan", sanoo Paavali (1 Kor. 6:17). Luther toteaa:
-Henki on ihmisen korkein, syvällisin ja jaloin osa, joka antaa hänelle kyvyn tajuta käsittämättömiä, näkymättömiä ja ikuisia asioita. -- Lyhyesti sanottuna se on talo, jossa usko ja Jumalan sana asuvat.

Ihminen on kokonaisuus
Kristinuskon mukaan ihmistä ei voi kuitenkaan jakaa jyrkästi eri osiin. Monet antiikin ajan uskonnot ja filosofiat pitivät ihmisen sielua (psyykeä) jumalallisena ja ruumista sielun vankilana. Alkuperältään ikuinen ja ikuisuutta kohti takaisin pyrkivä sielu tulee vapauttaa sitä alemman ruumiin kahleista. 

Tästä poiketen kristinusko korostaa: Ihminen on kokonaisuus - ruumis, sielu ja henki ovat kaikki Jumalan hyvää luomistyötä. Sen enempää henki kuin sielukaan eivät ole alkuperältään ikuisia, vaan Jumala luo ihmisen ikuisesti säilyvän persoonallisuuden kunkin syntymähetkellä. Ylösnousemuksessa herätetään koko ihminen - ruumis, sielu ja henki. Jo vuoden 200 paikkeilla kristillisen kirkon yleisimmäksi uskontunnustukseksi omaksuttu Apostolinen tunnustus lausuu:
-Me uskomme ruumiin ylösnousemisen.

Oppi sielusta
Lännen teologiassa omaksuttiin vähitellen kaksijakoinen (dikotominen) ihmiskäsitys. Katolinen kirkko hylkäsi kolmijakoisen käsityksen Konstantinopolin kirkolliskokouksessa v. 869-870 ja opetti ihmisen koostuvan ruumiista ja kuolemattomasta sielusta; ortodoksinen kirkko ei ole tätä päätöstä hyväksynyt. Läntisen teologian ihmiskäsityksen kehittymiseen vaikutti antiikin filosofian näkemys ihmispsyyken kuolemattomuudesta. Kreikkalaisten filosofien mukaan ihmisen  sielun korkeimmat toiminnot ovat jumalallista alkuperää ja liittävät ihmisen suoraan jumaluuteen. Ihmisen ruumiillisuus on oikeastaan vankila, joka kahlitsee tätä ihmisen jumalallisuutta. Kuolemansa jälkeen ihmispsyyken kuolematon osa palaa Jumalan luokse.

Modernissa teologiassa on esiintynyt kaksijakoinen näkemys, jonka mukaan sekä ihmisen ruumis että sielu katoavat kuolemassa, ihmisen olemassaolo lakkaa kokonaan. Hän palaa olemassaoloon vasta historian lopussa, kun ruumis ja sielu luodaan uudestaan. Klassisen teologian kannalta tämä modernistinen näkemys on virheellinen.

Onko ihminen vapaa?
Suurin eroavuus kristillisen ja muiden ihmiskäsitysten - kuten humanismin - välillä koskee kysymystä hyvästä ja pahasta: Missä määrin ihminen on vapaa toteuttamaan kaipaamaansa hyvää ja missä määrin hän on sidoksissa irrationaaliseen pahaan, josta ei ole ulospääsyä ihmisen omin avuin?

Humanismi käsittää ihmisen täysin vapaaksi subjektiksi, joka voi toteuttaa ja jalostaa hyveitään. Pahuus on pelkästään kehittymättömyyttä hyveiden harjoituksessa. Kristinuskossa ihminen ymmärretään olennoksi, joka on vapaa suhteessa olioihin ja asioihin, jotka ovat hänen hallittavissaan, hänen alapuolellaan. Siten ihminen voi vapaasti esim. tutkia ja käyttää luontoa, harjoittaa elinkeinoja, kehittää kulttuuria, rakentaa yhteiskuntaa jne. 

Mutta suhteessa siihen, mikä on hänen yläpuolellaan, ihminen ei kristinuskon mukaan ole vapaa. Hän ei voi vapaasti uskoa Jumalaan tai rakastaa häntä. Luomisen jälkeen ihminen eli kiinteässä rakkauden yhteydessä Jumalaan. Ihminen harjoitti spontaania rakkautta Luojaansa ja lähimmäistään kohtaan. Ihminen rikkoi rakkauden yhteyden Jumalaan  luullessaan voivansa tulla Jumalasta riippumattomaksi, itse "Jumalan kaltaiseksi" (1 Moos. 3:5). Mutta hän joutui toisen itseään suuremman voiman, Saatanan vaikutuksen piiriin. 

Lankeemuksensa jälkeen ihminen elää pysyvästi kahden voiman, Jumalan luoman hyvän ja demonisen pahan välisessä ristiriidassa. Hän on nyt erossa Luojastaan ja itseään suuremman pahan mahdin vankina. Itse kuolemaan tuomittuna hän tuhoaa itseään, toisia ihmisiä ja luontoa. Ihmistä ei voi vapauttaa demonisesta vankeudesta muu kuin toinen ihmistä suurempi voima: Jumalan armo. 

Kansainvälisesti tunnettu suomalainen filosofi Georg Henrik von Wright vastaa kysymykseen, voiko ihminen olla samanaikaisesti humanisti ja kristitty:
-Kristilliseltä kannalta Platonin ihmiskuvan täytyy olla tavatonta itsensä korottamista. Ajatushan on, että ihminen itse, ilman toisen apua, itseään toteuttamalla voi saavuttaa jumaluuden tason, voisi myös sanoa: tulla Jumalaksi. Platonin uskonto on ihmisen jumalointia. Tullakseen kristityksi täytyy olla särjetty ihminen. Täytyy ensin nähdä ihmisen pienuus sen koko laajuudessa - voidakseen sitten ehkä myös käsittää hänen suuruutensa. Mutta ihmisen suuruus Jumalan armosta on toista kuin hänen suuruutensa oman luontonsa perusteella.

RAKKAUS

*Joka sydämessään tietoisesti rakastaa Jumalaa, hänet Jumala tuntee. -- Suunniltaan rakkaudesta Jumalaan hän hylkää kokonaan rakkauden omaan itseensä. (Autuas Diadokhos.)
*Rakkaudessa on kolme neljännestä uteliaisuutta. (G.Casanova.)
*Olet parasta mitä minulla on, sillä mikään ei tee niin kipeää kuin sinä. (K.Boye.)
*On hämmästyttävää, kuinka vähän ihminen tuntee köyhyyttä rakastaessaan. (J.Bulwer.)
*Hyödytön elämä on vain varhainen kuolema. (Goethe.)
*Jos kadotat rakkauden, se on sinun kuolemasi. (Augustinus.)
*Ensin rakastin hänen täydellisyyttään. Sitten häntä virheistä huolimatta. Seuraavaksi virheiden takia. Ja lopuksi hänen virheitään. (M.Envall.)

Rakkaus on suhde
Miksi ei ole olemassa vain yksi, itsessään lisääntymiskykyinen sukupuoli? Silloin ihminen ei olisi Jumalan kuva, ei olisi rakkautta, olisi vain itserakkaus. Jumalallisinta ihmisessä on taipumus rakastaa. Eräs Luojan meihin asettaman rakkauden merkittävin ilmenemismuoto on se, että mies ja nainen vetävät puoleensa toisiaan kuin magneetti, ihminen muodostuu kahdesta osasta, jotka liittää toisiinsa rakkaus. 

Suuri osa henkisestä energiastamme kuluu parisuhteen etsimiseen ja sen todeksi elämiseen. Miehen ja naisen välisessä rakkaudessa on eräs elämän syvimmän tyydytyksen lähde. Mutta samalla se on vaikein ja haastavin ihmiselle annettu tehtävä. Läheisessä ihmissuhteessa purkautuvat myös omaan psyykeemme kätkeytyvät pimeät puolet, kuten heikko itsetunto tai lapsuudessa koettu rakkauden puute ja siitä aiheutuva turhautuminen ja viha. Intiimiin suhteeseen kasautuu suuria odotuksia - ja siksi myös suuria turhautumia. Tämän tähden rakkaus ja viha ovat niin lähellä toisiaan.    

Jumalan työtovereina
Rakkauteen kätkeytyy luomistyön tarkoitus ja mieli. Ihmiselämässä ilmenevä rakkaus on Luojan rakkauden heijastusta ja jälkikaikua. Itse asiassa uskollinen aviollinen rakkaus, lasten synnyttäminen ja heidän hoivaamisensa merkitsevät ihmisen korkeinta kutsumusta ja keskeisintä tehtävää maan päällä. 

Raamatun alkulehdiltä löydämme ensimmäisen Luojan ihmiselle antaman käskyn: "Olkaa hedelmälliset ja lisääntykää." (1 Moos. 1:28, 9:1, 7.) Jatkaessaan omaa sukuaan ja hoitaessaan lapsia ihminen itse asiassa jatkaa Jumalan luomistyötä. Mikään muu ihmisen toimi tai tehtävä ei ole korkea-arvoisempi kuin tämä. Martti Luther tulkitsee Raamatun luomiskertomuksen lisääntymiskehotusta miehen näkökulmasta:
-Tämä on Jumalan sana, jonka voimasta luodaan ja ylläpidetään kiihkeä, luonnollinen taipumus naiseen. Sitä ei saa estää munkkilupauksilla eikä lailla. Sillä se on Jumalan sanaa ja tekoa. 

Rakkauden vaikeus
Psyykkinen hyvinvointimme on lähtökohdiltaan pitkälti sen varassa, millaista äidin- tai isänrakkautta olemme saaneet lapsena ja nuorena. Rakkauden puute on suurin syy itsetunnon, ihmissuhteiden ja mielenterveyden ongelmiin.

Raamattu kehottaa rakastamaan lähimmäistä kuten itseämme. Itsensä rakastaminen on ihmiselle luontaista, mutta häntä pitää muistuttaa toisten rakastamisesta samalla mitalla. Itsensä rakastaminen ei ole samaa kuin itserakkaus. Terve, luonnollinen itsensä rakastaminen on henkisen tasapainomme kulmakivi; jokainen tarvitsee itsensä kunnioittamista. Vain se, joka voi hyväksyä itsensä, voi hyväksyä myös toiset. 

Sen sijaan jatkuvasti omaan napaansa tuijottava itserakkaus - ilmeni se sitten pöyhkeytenä tai jatkuvana valituksena siitä, että "en ole mitään" - kertoo huonosta itsetunnosta. Itserakkaus tavoittelee aina ennen muuta omaa etua ja mielihyvää; ahnehdimme ja himoitsemme toisia omilla ehdoillamme ja omiin tarpeisiimme.

Jumala tarkoitti ihmisen oman rakkautensa kumppaniksi. Tämän perustavan, tärkeimmän rakkaussuhteen rikkoutuminen on samaa kuin syntiinlankeemus, minkä seurauksena myös ihmisten välinen rakkaus on turmeltunut. Me emme kykene rakastamaan Jumalaa, lähimmäistä emmekä itseämme niin kuin syvimmältämme haluaisimme, vaan jäämme aina rakkauden velkaan. Epäonnistuminen puolison, lasten tai muiden läheisten rakastamisessa aiheuttaa meissä suurimmat syyllisyyden tunteet. Elämän päättyessä moni meistä varmasti suree juuri sitä, ettei ole rakastanut niin paljon kuin olisi pohjimmiltaan toivonut.

Rakkaus ei lopu koskaan
Paavalin mukaan usko ja toivo ovat välineitä, jotka käyvät joskus tarpeettomiksi: usko muuttuu näkemiseksi ja toivo saa täyttymyksensä. Jäljelle jää suurin kaikista - rakkaus, se ei lopu koskaan, vaan jatkuu ikuisesti. Elämä ylösnousemuksen jälkeen on elämää Jumalan rakkauden valtakunnassa. Iankaikkinen elämä on varsinaisimmin rakkauselämää.
-Rakkaus ei koskaan katoa. (1 Kor. 13:8.)

Jumalan ensimmäisen luomisteon keskeisin motiivi on rakkaus; rakkaus tulee olemaan myös uuden luomisen ydin. Rakkaus on ylin prinsiippi, jonka varassa koko Raamattuun tallennettu ilmoitus tulee mielekkääksi: luominen, Jumalan lupaukset vanhan liiton aikana, Kristuksen maailmaan tuleminen, sovitus, ylösnousemus, Pyhän Hengen lahja ja kristillinen toivo uudesta luomisesta ovat kaikki yhden, jakamattoman, jumalallisen rakkauden ilmenemismuotoja.

Eros ja agape
Uusi testamentti ei tunne lainkaan kreikan kielen yleistä sanaa eros, eroottinen rakkaus, joka suuntautuu haluttavaan kohteeseen. Useimmiten Uusi testamentti käyttää antiikin kreikankielessä harvinaisempaa sanaa agape ja antaa sille merkityksen "pyyteetön, toisen hyvää etsivä rakkaus". Uudessa testamentissa esiintyy joitakin kertoja myös käsite filia, ystävärakkaus.

Uuden testamentin käsitys rakkaudesta on jakamaton. Jumala itse on Agape ja kaikki todellinen rakkaus merkitsee lähimmäisen parasta tahtovaa agape-rakkautta, ei himoitsevaa ja omaa etua etsivää eros-rakkautta. Rakkauteen kuuluu aina uskollisuuden ja jatkuvuuden kokemus. Rakkaus ei lopu, vaikka elämä onkin monin tavoin epätäydellistä ja ihmisten välille syntyy kriisejä. 

Agape-rakkautta ovat Jumalan luova rakkaus Luojana, hänen Kristuksessa osoittamansa pelastava rakkaus, miehen ja naisen välinen rakkaus, ystävärakkaus, lasten ja vanhempien välinen rakkaus ja seurakunnassa elävä rakkaus. Agape-rakkautta ilmentää myös arkinen työmme, jota teemme ihmisyhteisön hyväksi. Samaa rakkautta on myös vastuu maailmanrauhasta, koko ihmiskunnan yhteisestä hyvästä ja luonnon puhtaudesta.

Rakkauden perversio
Paavalin jälkeen kristilliseen teologiaan eniten vaikuttanut kirkkoisä Augustinus pitää rakkautta Raamatun opettamana elämän perusvoimana. Luomisestaan alkaen ihminen on ohjelmoitu etsimään rakkauden alkulähdettä eikä hän voi itse valita taipumustaan ikävöidä Jumalaa. Vain Jumalaa tulee rakastaa "nauttivalla rakkaudella" eli päämääränä itsessään, sanoo Augustinus.

Alunperin ihminen eli rakkaussuhteessa Luojaansa. Ihminen ei voinut valita rakkautta Jumalaan, mutta Jumala edellytti ihmisen antavan vastarakkautta Luojalleen. Jumalan ja ihmisen suhteeseen sisältyi negatiivisen vapauden mahdollisuus: mahdollisuus turmella rakkauden yhteys rakastamalla itseään, omia tarpeitaan tai jotain luotua enemmän kuin Jumalaa. 

Lankeemuksen jälkeen rakkauden järjestys on tuhoutunut. Kaikki me olemme perkeleellisen itserakkauden vankeja, siksi meitä hallitsevat erilaiset himot, joista keskeisimpiä Augustinuksen mukaan ovat ylikorostunut seksuaalinen himo, rahan ja omaisuuden ahnehtiminen sekä vallanhimo. 

Rakkaus on vääristynyt: Jumalan luomistyön tuloksena ihminen kykeni järjellisellä harkinnallaan hallitsemaan luonnolliset viettinsä, mutta lankeemuksen jälkeen ihminen ikään kuin roikkuu luonnottomassa asennossa pää alaspäin; alapää hallitsee yläpäätä, himo ja ahneus järkeä. 

Augustinus pitää ihmisen vallanhimoa kaikkein suurimpana rakkauden järjestystä tuhoavana voimana. Ihminen tavoittelee valtaa korkeimpana hyvänään kuvitellen olevansa lähimmäisilleen kuin Jumala:
-Sillä ylpeys matkii perverssillä tavalla Jumalaa. Se näet kammoksuu tasa-arvoista asemaa toisten ihmisten kanssa Jumalan alaisuudessa. Jumalan hallinnan sijaan se asettaa oman valtansa lähimmäistensä ylitse.

Sen sijaan että rakastaisi Jumalaa "nauttivalla rakkaudella" päämääränä itsessään, ihminen "käyttää" Jumalaa välineenä voidakseen nauttia oman himonsa tuomasta tyydytyksestä. Näin tapahtuu esim. silloin, kun Jumalasta tehdään oman vallanhimon pyhittäjä ja pönkittäjä - näinhän on tapahtunut kautta maailmanhistorian.

Ihmisen rakkauden malli 
Varhaisesta keskiajasta alkaen raamatullinen näkemys sekoittui kreikkalaisen filosofian oppeihin rakkaudesta; se nähtiin ihmisen itsensä toteuttamisen mallina. Rakkaus käsitettiin voimaksi, jonka kautta ihminen pyrkii jalostumaan ja kehittämään itseänsä kohti täydellisempää ihmisyyttä. 

Kristillisessä teologiassa omaksuttiin pitkälle tämä eros-tyyppinen, ns. ihmisen rakkauden malli: Jumala rakastaa meissä olevaa kehityskelpoista hyvää sitä vahvistaen ja tehden meistä näin entistä rakastettavampia. Mitä arvokkaampi kohde, sitä enemmän Jumala kohdetta rakastaa. Jumala rakastaa aina parempaa enemmän.

Lisäksi teologia omaksui antiikin filosofisten ja uskonnollisten suuntausten näkemyksiä, joiden mukaan ihmisen järkiperäinen jumalallinen sielunosa vapautuu asteittain aineellisuuden vankilasta kohoten kohti Jumalaa ja lopulta häneen yhtyen. Jumala on itseänsä rakastava Eros, ihmisen pyyteiden ja toiveiden täyttymys, joka rakastaa ihmisessä juuri tämän turmeltumatonta järkisielua eli ihmisessä olevaa hyvää.

Jumalan rakkauden malli
Martti Luther ja uskonpuhdistus teroittivat raamatullista ja kirkon varhaisten opettajien näkemystä syntisiä rakastavasta Jumalasta: 
-Jumalan rakkaus ei löydä, vaan itse luo arvostuksensa kohteen. Ihmisen rakkaus sen sijaan syntyy kiintymyksestä arvokkaaseen kohteeseen. 

Luther arvosteli ihmisen luontaisen itserakkauden soveltamista myös Jumalan rakkauden malliksi - ihmisen hyviä ominaisuuksia rakastava Jumala ei ole syntisiä varten. Luther kääntää ihmisen rakkauden mallin nurinniskoin; Jumala rakastaa sitä, mikä on "ei mitään", tehdäkseen hänestä jotakin. Jumalallinen agape kohdistuu arvottomaan ja pahaan. Jumalan rakkaus ei etsi hyvää, vaan tuo itse mukanaan hyvän. Se on elämää, hyvyyttä ja kauneutta luova rakkaus. Tällaisena se on pyyteetöntä eli motivoimatonta rakkautta. 

Jumala rakastaa syntisiä, pahoja, tyhmiä ja heikkoja tehdäkseen heistä vanhurskaita, hyviä, viisaita ja vahvoja.
-Syntiset ovat kauniita, koska heitä rakastetaan; heitä ei rakasteta sen tähden, että he ovat kauniita. 

Ihmissuhteisiin sovellettuna tämä Jumalan rakkauden malli merkitsee lähimmäisen syntitaakan kantamista, hänen hätäänsä ja ahdinkoonsa osallistumista. Tämä on "olemista Kristuksena toiselle". Toisen tarpeisiin suuntautuva pyyteetön rakkaus ei kysy, mitä hyötyä minulle itselleni rakastamisesta on, vaan se kysyy: miten minä voin parhaiten auttaa ja hyödyttää lähimmäistä?                   

ENKELIT

*Mitä materialistisemmaksi tiede tulee, sitä enemmän enkeleitä minä maalaan. (E.C.Burne-Jones.)
*Jumalan enkelit ovat läpinäkyviä. (W.Trillhaas.)

Enkelit muistuttavat tuskin kovinkaan paljoa kiiltokuvien kirkassilmäisiä kiharapäitä. Raamattu puhuu enkeleistä mahtavina palvelevina henkiolentoina, Jumalan sotureina ja sanansaattajina. Jumala on "kaikkien näkyväisten ja näkymättömien Luoja", me lausumme Nikean tunnustuksessa. Jumala loi kahdenlaisia järjellisiä olentoja, joille hän antoi kyvyn tuntea Luojansa ja rakastaa häntä: enkelit ja ihmiset. Enkeleitä on erittäin runsaasti, mihin viittaa Raamatun maininta heidän lukumäärästään: "kymmenen tuhatta kertaa kymmenen tuhatta" (Ilm. 5:11).

Taivaallinen hovi
Enkelit ovat henkiolentoja, jotka Jumala loi taivaallista hoviaan varten. Heidän tehtävänään on lakkaamaton Jumalan ylistäminen ja palvonta. He lausuvat lakkaamatta mm. näin:
-Herra, meidän Jumalamme! Sinä olet arvollinen saamaan ylistyksen, kunnian ja vallan, sillä sinä olet luonut kaiken. Kaikki, mikä on olemassa, on sinun tahdostasi luotu. -- Karitsa, joka on teurastettu, on arvollinen saamaan vallan, rikkauden, viisauden ja voiman, kunnian, kirkkauden ja ylistyksen. (Ilm. 4:11, 5:12.) 

Enkelit tekevät jo nyt sitä, mitä me tulemme taivaassa tekemään. Kun me rukoilemme Isä meidän -rukouksessa "tapahtukoon sinun tahtosi maan päällä niin kuin taivaassa", me itse asiassa ilmaisemme ikävämme päästä turmeltumattomien enkelten taivaalliseen kuoroon. Missä tahansa kolmiyhteistä Jumalaa ylistetään, siellä on pieni kappale taivasta maan päällä. 

Osa enkeleistä palvelee Jumalaa turmeltumattomassa alkutilassa, osa lankesi Saatanan mukana ylpeyteen ja heitettiin ulos taivaallisesta hovista. Kirkkoisä Augustinuksen mukaan enkeleillä on erittäin keskeinen asema koko maailmanhistorian ymmärtämisessä. Enkelimaailman kaksijakoisuudessa näkyy, millainen oli ihmisen alkuperäinen luotu tila ja millainen se on lankeemuksen jälkeen. Jumalan enkelit osoittavat myös, mihin maailmanhistoria päättyy: he ovat etujoukkona taivaassa, johon vielä matkalla olevat uskovat ikävöivät. 
-Me olemme siirretyt Kristuksen valtakuntaan ja alamme jo kuulua enkelten yhteisöön, sanoo Augustinus.

Jumalan lähettiläät
Sana "enkeli" (kreikaksi angelos) merkitsee sanansaattajaa eli lähettilästä. Ihmiset antoivat Jumalan palveleville hengille tämän nimityksen, koska enkelit kohtaavat ihmiset erilaisissa lähettilään tehtävissä välittämässä viestiä Kaikkivaltiaalta. Raamatussa enkelit lähestyivät ihmisiä eri tavoin: unessa tai suorassa kohtaamisessa ihmisen muotoisena, kasvoista kasvoihin. Enkelit toivat sanomaa pelastuksesta tai vaarasta. Toisinaan enkeleitä nimitetään Raamatussa "Herran sotajoukoksi", joka taistelee Jumalan kansan puolesta pahaa vastaan.

Enkeleillä on tärkeä rooli Uuden testamentin keskeisissä tapahtumissa. Enkeli toi sanoman Johannes Kastajan ja Jeesuksen syntymästä. Enkelit ilmestyivät paimenille ensimmäisenä jouluyönä. He palvelivat Jeesusta hänen elämänsä käännekohdissa, kuten Perkeleen kiusatessa ja Getsemanen puutarhassa ennen vangitsemista. Enkelit olivat myös tyhjällä haudalla ylösnousemuksen aamuna.  

Enkelit olivat elävää todellisuutta alkukirkon elämässä. Enkeli avasi vankilan ovet apostoleille. He puhuivat ensimmäisen vuosisadan kristityille näyissä ja unissa. Enkeli vahvisti Paavalia merihädässä. 

Enkelit ehtoollisella
Kristityt ovat aina uskoneet, että kolmiyhteistä Jumalaa lakkaamatta palvova taivaallinen joukko on läsnä pyhällä ehtoollisella. Pyhä messu eli ehtoollisjumalanpalvelus on enkelten ja pelastettujen ihmisten yhteisen taivaallisen juhla-aterian, "Karitsan häiden" esimakua (Ilm. 19:7-9). Ehtoollisen viettoon liittyy enkeleihin ja uskossa kuolleisiin viittaava rukous - he ovat kanssamme pyhällä aterialla:
-Tästä sanomattomasta lahjasta me taivaan joukon ja kaikkien pyhien kanssa kiitämme ja ylistämme sinun nimeäsi. 

Suojelusenkelit
Enkelit vaikuttavat yksittäisten ihmisten ja kokonaisten kansojen kohtaloihin. Heillä on erilaisia tehtäviä Luojan taivaallisessa hovissa. Osa turmeltumattomista enkeleistä palvelee kristittyjä toimien Jumalan lasten suojelijoina. Raamatun mukaan jokaisella Kristukseen uskovalla on oma henkilökohtainen suojelusenkelinsä. 

Luterilaisten tunnustuskirjojen mukaan enkelit taivaassa rukoilevat lakkaamatta sinne matkalla olevien kristittyjen puolesta. Kirkkoisä Hieronymus (k. 420) sanoi: 
-Kuinka suuri onkaan sielujen arvo, kun jokaisen suojaksi on syntymästä asti valtuutettu enkeli.
Augustinus puolestaan opettaa:
-Enkelit pitävät silmällä meitä matkalaisia ja auttavat meitä Jumalan käskystä, että joskus saavuttaisimme tuon yhteisen isänmaan.

NIIN HERRA JUMALA AJOI IHMISEN POIS EDENIN PUUTARHASTA

SAATANA

*-Mitään paholaista ei ole olemassa! Ivan Nikolajevits huusi hämmentyneenä kaikesta pelehtimisestä.
-Hitto vieköön! Lopettakaa jo mielipuoliset lorunne!
Silloin hullu purskahti niin äänekkääseen nauruun, että lehmuksista heidän päittensä päältä pyrähti lentoon varpunen.
-Tuohan on myönteisessä mielessä kiintoisaa. No onpas teillä täällä outoa, kysyi mitä tahansa, niin mitään ei ole! (Saatanan repliikki M.Bulgakovin teoksessa "Saatana saapuu Moskovaan".)
*Pimeyden ruhtinas on gentlemanni. (Shakespeare.)
*Maailma on pirun talo. Siksipä minne tuleekin, tapaa aina isännän kotona. (M.Luther.)

Kansanomaisesti piru kuvitellaan helvetin isännäksi, hiilihankomieheksi, joka ikuisessa tulessa grillaa kadotukseen tuomittuja ihmisiä. Tosiasiassa kristinuskon näkemys on päinvastainen: Saatana on itse rangaistavana ja piinattavana ikuisessa kadotuksessa.

Jumalan ja ihmisen vihollisen ovelaan strategiaan kuuluu, että hän tekee itsensä naurettavaksi ja epäuskottavaksi. Kun häntä vähätellään tai hänet kielletään, silloin hän pääsee toimimaan vapaasti. Saatana on kaksinkertainen petturi: hän peittää oman olemassaolonsa johtaakseen tehokkaasti ihmisiä kaikenlaiseen valheeseen. Perkele on "valheen isä", kuten Jeesus sanoo (Joh. 8:44). Saatanaa ei surmaa se, että häntä pidetään taruolentona. Maailmanmenoa katsellessa monen on itse asiassa helpompi uskoa Saatanaan kuin Jumalaan.

Pahan alkuperä
Sekä Raamattu että kirkon oppi ovat varsin pidättyväisiä puhuessaan pahan alkuperästä. Raamatun pohjalta kirkot opettavat kuitenkin yhtäpitävästi, että paha syntyi kapinasta enkelimaailmassa. On olemassa persoonallinen paha henkiolento, alunperin Jumalan hyväksi luoma enkeli, joka lankesi. Raamatussa on kuvaus mahtavasta luodusta henkiolennosta, Lucifer-enkelistä, joka jostain selittämättömästä syystä tuli ylpeäksi (latinankielinen Lucifer tarkoittaa valontuojaa): 
-Minä olen Jumala, Jumalan istuimella minä istun. Minä teen itseni Korkeimman vertaiseksi. (Hes. 28:2, Jes. 14:14.) 

Raamatun mukaan kapinoiva Lucifer kannattajineen "heitettiin ulos taivaasta". Tämän jälkeen hän on Saatana (hepreaksi satan) eli Jumalan vastustaja ja Perkele (kreikaksi diabolos) eli riidankylväjä, panettelija. Rikoksentekijä etsii rikoskumppanin. Siksi Saatana joukkoineen lähti viettelemään ihmistä: "Ei, ette te kuole. Teistä tulee Jumalan kaltaisia." (1 Moos. 3:5.) Saatanan pettämänä myöskään ihminen ei antanut Luojalleen sitä kunniaa ja asemaa, joka hänelle kuuluu, vaan halusi tulla itse omaksi jumalakseen. Tuliko ihmisestä Jumalan kaltainen? Tuloksen me tiedämme.

Riivaajien karkotus
Lankeemuksensa jälkeen Saatana harjoittaa valtaansa ihmisiin. Osa enkelikunnasta lankesi hänen kanssaan; langenneet enkelit ovat pahoja henkiä, demoneja eli riivaajia. Ääritapauksissa tällainen paha henkiolento voi tulla asukkaaksi ihmisen salattuun sisimpään - ihmisestä tulee riivattu. 

On kuitenkin tehtävä selkeä ero riivauksen ja luonnollisen elämän alueelle kuuluvan psyykkisen häiriötilan välillä. Leimaamalla mielisairas riivatuksi loukataan hänen ihmisarvoansa. Jeesuksen esikuvan mukaisesti kirkossa on kautta vuosisatojen harjoitettu eksorkismia eli riivaajien karkottamista. Ainoastaan hengellisissä asioissa erittäin harjaantunut henkilö voi nähdä, milloin on kysymys riivauksesta ja voi Jeesuksen nimessä käskeä demonia lähtemään ihmisestä. 

Katolinen kirkko on antanut papeilleen ohjeita riivaajien karkottamisesta. Niissä edellytetään mm., että eksorkismiin ryhtyvä pappi on vilpittömästi kilvoitteleva uskova. Klassisen näkemyksen mukaan esim. sakramenttien vaikutus ei ole papin henkilökohtaisista ominaisuuksista riippuvainen. Kun siirrytään henkimaailman alueelle, tilanne muuttuu jossain määrin. Saatanan ja hänen joukkojensa suora persoonallinen kohtaaminen ei käy puolinaisella mielellä. Jos tunnolla on tunnustamattomia syntejä tai muuten elää vilpillisesti, eksorkismiin ryhtyvä joutuu Saatanan pilkan kohteeksi.

Saatanan aika on vähissä
Ne enkelit, jotka säilyivät Luojalleen uskollisina, ovat pahaa vastaan taisteleva sotajoukko. Meille näkymättömässä maailmassa vallitsee jatkuva taistelu totuudessa pysyneiden ja langenneiden henkiolentojen välillä. Meillä ei ole suoraa pääsyä siihen ulottuvuuteen, jossa nämä voimat vaikuttavat, mutta me voimme havaita ja tuntea niiden vaikutuksen ihmiselämässä. Taistelun varsinainen sisältö on siinä, kumpi valtaryhmä saa vaikuttaa ihmisten elämään.  Saatana joukkoineen vietteli ihmisen lankeemukseen ja hän pyrkii kaikin tavoin pitämään yksittäiset ihmiset, kansakunnat ja koko ihmiskunnan vallassaan. 

Saatanan aika on vähissä
On hyvä aina palauttaa mieleen, että Jumala on kaiken Luoja, Saatana ei ole luonut yhtään mitään. Siksi kaikki oleva on luontonsa puolesta hyvää. Maailma sellaisenaan on hyvä, mutta Jumalan hyvä luomistyö on joutunut vieraan vallan miehitykseen. Elämää tuhoava vieras mahti kukoistaa ja ivailee Jumalan työn kustannuksella. Siksi koko luomakunta odottaa ikävöiden vapautusta saatanallisesta orjuutuksesta.

Kristus on voittanut persoonallisen pahan, "hän riisui aseista vallat ja voimat ja saattoi ne kaikki häpeään" (Kol. 2:15). Saatanalla on kiire, koska hän tietää aikansa ja valtansa rajatuiksi. Lopunajallinen taistelu tiivistyy. Viimeisinä aikoina hän moninkertaistaa ponnistuksensa Jumalan luomistyön tuhoamiseksi. Sodat ja ekokatastrofit tulevat entistä tuhoisimmiksi. Ihmiset hairahtuvat entistä helpommin materialismin ja ihmiskeskeisten oppien valheeseen. Historian lopussa Saatana kaikkine kannattajineen kuitenkin tuomitaan iankaikkiseen kadotukseen. Sinne joutuvat niin ne enkelit kuin ihmisetkin, joita Jumalan vastustaja pitää vallassaan.

Saatana vaikuttaa meihin kaikkiin
Jokainen meistä elää Saatanan vaikutuspiirissä. Luterilainen Augsburgin tunnustuksen puolustus opettaa: 
-Perisynnin kautta ihmisluonto on joutunut Saatanan valtaan ja on vankina Saatanan valtakunnassa -- eikä ole mahdollista voittaa Saatanan mahtavaa henkeä ilman Kristuksen apua eikä päästä omin avuin vapaaksi hänen vankeudestaan. 

Elämän kärsimyksissä ja ahdistavissa umpikujissa ketä tahansa meistä saattaa joskus riivata halu kirota Jumala ja tunnustaa pahuus, elämän mielettömyys ja tarkoituksettomuus voittajaksi - antaa kunnia Saatanalle. Tällaista asennetta on kirkossa vuosisatojen ajan nimitetty epätoivoksi. Jääminen epätoivoon on yksi suurimmista onnettomuuksista, joihin ihminen voi suistua. Mutta se, joka on lähellä epätoivoa, voi kuitenkin juuri silloin olla lähimpänä totuutta, sillä usko koetellaan ja puhdistetaan epätoivon kiirastulessa. Kaiken menettämässä oleva voikin juuri äärimmäisessä hädässään kohdata elävän Jumalan ja saada elämälleen aivan uuden perustan ja suunnan.

Vain Kristus voi vapauttaa ihmisen sokeasta kuuliaisuudesta Saatanalle. Jokainen ihminen joutuu kuitenkin elämään tämän elämänsä Saatanan vääristämässä synnin olotilassa. Kristitylle on ominaista lopullisen vapautuksen jatkuva kaipaus. Saatanan vaikutus ihmiseen päättyy vasta silloin, kun perisynnin vaikutus lakkaa: ylösnousemuksessa ja uudessa luomisessa viimeisen tuomion jälkeen. 

Saatanan usko
-Sinä uskot, että Jumala on yksi ainoa. Oikein teet - pahat hengetkin uskovat sen ja vapisevat. (Jaak. 2:19.) Raamatun pohjalta luterilainen Augsburgin tunnustus opettaa, että Saatanallakin on tietynlainen usko Jumalaan ja Kristukseen: "Perkeleet ja jumalattomatkin uskovat historiallisiin kertomuksiin Kristuksen kärsimyksestä ja ylösnousemuksesta." Tämä historiallinen usko ei kuitenkaan ole pelastavaa uskoa. "Totinen usko uskoo, että me Kristuksen kautta saamme armon ja syntien anteeksiannon." Vain omakohtainen luottamus siihen, että Jeesus Kristus on minunkin syntieni sovittaja, on pelastavaa uskoa.

Saatanalliset harhat
Kirkko on historian aikana torjunut erilaisia harhakäsityksiä Saatanasta. Yksi harhoista kuvittelee Saatanan eräänlaiseksi vastajumalaksi, ikään kuin hyvä ja paha jumala tai hyvyys ja pahuus olisivat samassa jumaluudessa alusta alkaen rinnakkain. Tällainen kaksijakoisuus eli dualismi on vieras kristinuskon Jumala-kuvalle. Toinen kirkon torjuma harha uskoo kaiken ennalleen saattamiseen: kaikki ihmiset ja itse Saatanakin tulevat lopulta pelastumaan. Raamatun nojalla kirkko uskoo Saatanan joukkoineen joutuvan iankaikkiseen rangaistukseen. 

Kolmas, nykyaikainen harha on ajatus Saatanasta pelkkänä pahan vertauskuvana tai Jumalan poissaolon naamiona. Tällöin Saatanaa ei nähdä persoonallisena pahana, kuten Raamattu opettaa. Pahan vertauskuvallistaminen ei selitä maailmassa olevaa reaalista järjetöntä pahuutta ja kärsimystä. Samalla joudutaan varsin voimattomaan näkemykseen Kristuksen ristin ja ylösnousemuksen merkityksestä. 

Selkeä näkemys persoonallisesta pahasta on välttämätön edellytys oikealle käsitykselle todellisuudesta, maailmasta, Jumalasta ja pelastuksesta. Kristinuskon vesittävä liberaaliteologia alkaa siitä, että Saatanan reaalinen olemassaolo kielletään tai hänestä tehdään pelkkä vertauskuva.

Kuinka lankeemus oli mahdollinen?          
Jos Jumala kerran on hyvä ja kaikkivaltias, kuinka mitään pahaa saattoi ylipäätään tunkeutua hänen hyväksi luomaan maailmaansa? Mistä ensimmäinen ylpeä jumalanvastainen ajatus sai alkunsa? Miksi Kaikkivaltias ei voinut estää sen syntymistä? 

Näihin oikeutettuihin kysymyksiin ei ole tyydyttävää vastausta. Raamatusta voimme ainoastaan päätellä, että Luoja odotti luomiltaan järjellisiltä olennoilta, enkeleiltä ja ihmisiltä, vapaata vastarakkautta. Jumala ei halunnut kumppanikseen robotteja eikä sätkynukkeja - rakkaussuhde edellyttää molemminpuolista vapaata suostumusta. Siksi alusta asti oli olemassa negatiivisen vapauden eli lankeamisen mahdollisuus. Luodut olennot elävät joko rakkaussuhteessa Luojaansa tai kuvitellessaan voivansa elää itsenäisesti ilman Jumalaa tulevat Luojansa vihollisiksi. Mitään neutraalia välitilaa ei ole. 

Jostain meille vielä salatuksi jäävästä syystä ensin Lucifer joukkoineen ja sitten myöhemmin ihminen Saatanan pettämänä rikkoivat rakkaussuhteen Luojaan ja valitsivat ylpeyden ja itsensä rakastamisen Jumalan rakastamisen sijaan. Ihmisestä tuli häntä itseänsä suuremman demonisen voiman vanki. Suhteessa ylempäänsä ihminen ei ole vapaa: hän on joko Jumalan tai Saatanan vallassa.

Tärkeämpää kuin jäädä pohtimaan pahan alkuperää on tunnustaa oma hätätilamme ja myöntää pahuuden todellisuus itsessämme ja maailmassa. Meitä ei auta Luojan syyttely ja tilille vaatiminen, vaan pikemminkin tarttuminen siihen apuun ja toivoon, jonka Jumala tarjoaa meille Vapahtajassa Jeesuksessa Kristuksessa. Jos sinä suistut heikkojen jäiden läpi hyiseen veteen, tuskin ensimmäiseksi alat analysoida: miten tässä nyt näin kävi? Pikemminkin tartut kaikin voimin sinulle tarjottavaan apuun selvitäksesi kuolemanvaarasta takaisin elämään.

Kestävyyden armo
Tietysti voidaan vielä kysyä: Jos Jumala ei voinut ensimmäisessä luomistyössään estää enkeleitä ja ihmisiä lankeamasta, mikä takaa, ettei tapahdu jälleen lankeemusta uuden luomisen jälkeen taivaassa? Näin kaikki taas palautuisi entiselleen. 

Klassisen teologian mukaan Jumala ei pakota ketään yhteyteensä. Ihminen ei ole robotti eikä hänelle tehdä henkistä väkivaltaa. Samanaikaisesti on kuitenkin totta, ettei ihminen voi vapaasti valita uskoa ja rakkautta Jumalaan. Kukaan ei voi tulla Jumalan yhteyteen ilman, että Jumala vetää hänet yhteyteensä, antaa hänelle ns. ensimmäisen armon (ks. jäljempänä luvut "Armo" ja "Vanhurskauttaminen").

Kun Jumalan Pyhä Henki tekee työtä vapauttaakseen ihmisen Saatanan petoksesta, lahjoittaa hänelle armonsa, ihminen voi torjua tämän ilmiselvän kutsun ja toistuvasti kääntää selkänsä Jumalalle. Sellaisia ei viedä väkisin taivaaseen. Kirkon varhaiset opettajat puhuivat myös ns. kestävyyden armosta: Jumala vahvistaa turmeltumattomat enkelit ja pelastuvat ihmiset erityisellä armolla, niin ettei lankeemus enää ole mahdollinen.

SYNTI JA KUOLEMA

*Missä ovat ne, jotka ovat kerran näytelleet poliittista roolia? Missä kunnostautuneet puhujat? Missä kansankokousten johtajat? Missä kuuluisat hevosenpitäjät, sotapäälliköt, maaherrat, tyrannit? Eikö kaikki ole tomua? Kumarru yli hautojen: voitko erottaa, kuka on palvelija ja kuka herra? (Pyhä Basileios Suuri.)
*Ei minulla ole mitään kuolemaa vastaan; ainoa vain että seuraavana päivänä on niin pirun kankea olo. (Tuntematon.)
*Miksi ylpeilee tomu ja tuhka, hän, jonka sisukset jo hänen eläessään mätänevät? (Siirak.)
*Voit estää ihmisiä varastamasta, mutta et olemasta varas. (Schnitzler.)
*Ei kuolema ole mitään, hirvittävää on olla elämättä. (V.Hugo.)
*Olen rikkonut Jumalaa ja ihmiskuntaa vastaan, sillä luomukseni ovat jääneet laadullisesti puolitiehen. (L.da Vincin viimeiset sanat.)
*Ihmiset ovat uskonnollisia siinä määrin kuin he eivät usko olevansa niinkään epätäydellisiä kuin sairaita. Jokainen puolinaisesti siveellinen ihminen uskoo olevansa korkeintaan epätäydellinen, mutta uskonnollinen ihminen uskoo olevansa kurja. (L.Wittgenstein.)

Kenen on vastuu?
Miten me voimme kuvitella ihmisen eläneen jossain historiansa alkupisteessä paratiisinomaisessa tilassa - varsinkin, jos ihminen on pitkän evoluutioprosessin tulos? Meidän näkökulmaamme rajoittaa eläminen ajassa. Mutta Jumalalle, jolla ei ole aikaa, ihmisen historian kaikki hetket ovat nyt-hetkiä. Hän havaitsee kaikkien Aadamin (=ihminen, hepreaa) ja Eevan (=elävä olento, hepreaa) jälkeläisten lankeavan samaan ylpeyteen, johon ihmiset alusta alkaen syyllistyivät. 

Kertomus Aadamin ja Eevan lankeemuksesta ja paratiisista karkottamisesta on yleispätevä kuvaus ihmisen todellisuudesta, siinä puhutaan kaikkien aikojen ihmisten lankeemuksesta. Synti ei periydy biologisesti, mutta jo lajimme ensimmäisistä edustajista alkaen ihmiskunta on menettänyt yhteyden Luojaansa. Jokainen ihminen syntyy Jumalasta erossa elävään ihmiskuntaan ja myös itse toistaa saman synnin, johon ihmiset ovat aina syyllistyneet. 

Ihmiskunnan syyllisyys on kollektiivista, kaikki syntyvät jäseniksi turmeltuneeseen ihmissukuun. Mutta Jumala ei tuomitse meitä pelkästään alkuihmisten rikoksen tähden, vaan ennen muuta meidän oman henkilökohtaisen syyllisyytemme nojalla. 

Ylpeys mädättää ihmisen
Synti on demoninen mahti, jonka lonkerot ulottuvat kaikkialle maailmassa. Pahuus ei tule vain ihmisestä, vaan ihmisen ylitse ja lävitse. Synti on Saatanalle ominaista jumalanvastaisuutta: "Minä teen itseni Korkeimman vertaiseksi." Synti on sitä, että luotu olento ei pidä Luojaansa Jumalanaan, vaan ylpeydessään kuvittelee voivansa itse olla oma jumalansa. 
-Ei, ette te kuole. Teistä tulee Jumalan kaltaisia. (1 Moos. 3:5.)

Jokainen ihminen syntyy jäseneksi langenneeseen ihmiskuntaan ja saa perinnökseen jumalanvastaisen taipumuksen. Synti on kuin parantumaton sairaus tai syöpä, josta Jumalan hyväksi luoma ihminen on saanut tartunnan. Hyvä on mädäntynyt pilalle. Kerran mädäntynyttä ei enää voida palauttaa tuoreeksi. 

Synnin seuraukset
Mikään ihmisessä ei ole säilynyt ehjänä synnin mädättävältä vaikutukselta. Hänen ruumiinsa sairastuu, vanhenee ja kuolee. Hänen psyykensä voimavarat ovat turmeluksen rajoittamia ja raskauttamia. Esimerkiksi järki ei toimi kuten ihminen toivoisi, tärkeät asiat unohtuvat ja negatiiviset tunteet pilaavat ihmissuhteet. Hänen sisimpänsä eli henkensä on kuin tyhjä huone vailla alkuperäistä asukastaan. Siksi ihminen on levoton ja vailla syvintä tyydytystä ja rauhaa. Uudessa testamentissa ihmisen läpäisevästä pahasta käytetään nimitystä "liha" (kreikaksi sarks), joka ei tarkoita ruumista (kreikaksi sooma), vaan koko ihmistä raskauttavaa turmelusta.

Synti on pilannut myös ihmisten yhteiselämän. Yhteiskunnassa vallitsee kilpailu omistamisesta ja vallasta. Kansat taistelevat omien etujensa puolesta uhraten miljoonien ihmisten hengen. Ihminen saastuttaa häikäilemättömästi luonnon saavuttaakseen lyhytaikaisen taloudellisen hyödyn ja aiheuttaen samalla vuosisatoja kestävän tuhon. Oman elintasonsa nostamiseksi ihminen laiminlyö Jumalan hänelle antaman tehtävän varjella luontoa.

Kolme kiusaajaa
Klassisen kristillisen näkemyksen mukaan meitä synnin tilassa eläviä ihmisiä kiusaavat oma lihamme, maailma ja Saatana. Turmeltuneisuutemme vetää meitä itsekeskeisyyteen, himoihin, vihaan, ylpeyteen, oman kunnian ja edun etsimiseen kaikessa. Lopulta se ajaa meitä paatumukseen, epätoivoon ja epäuskoon. Samanlaiset "arvot" hallitsevat ihmismaailmaa, jota hallitsee "tämän maailman ruhtinas" (Joh. 14:30).
-Sillä mitä kaikkea maailmassa onkin, lihan himo, silmien pyyteet ja mahtaileva elämä, se kaikki on maailmasta, ei Isästä. (1 Joh. 2:16.)

Jos Saatana menettää jonkun pettämistään ihmisistä Jumalalle, hän tekee kaikkensa saadakseen tämän takaisin:
-Teidän vastustajanne Perkele kulkee ympäriinsä kuin ärjyvä leijona ja etsii, kenet voisi niellä. (1 Piet. 5:8.)

Synnin palkka on kuolema
Modernissa teologiassa on esitetty näkemys, ettei kuolema ole varsinaisesti synnin seuraus, vaan ihmisen luonnollinen kuoleminen kuului Luojan alkuperäiseen suunnitelmaan. Tämä ajatus on kuitenkin ristiriidassa Raamatun opetuksen kanssa. Kun ihminen oli välittömästi osallinen jumalallisesta elämästä, hän oli kuolematon. Vasta kun tämä välitön yhteys katkesi, hänen osakseen tuli kuolema.
-Sinä päivänä, jona siitä syöt, olet kuoleman oma. (1 Moos. 2:17.)
-Synnin palkka on kuolema. (Room. 6:23.)

Kuolema ei ole ainoastaan elämän päätös, vaan Jumalan hyväksi luomaa elämää jatkuvasti uhkaava ja raskauttava tuhovoima, elämän vastakohta. Ihminen syntyy synnin tilaan ja siksi hänen valmistautumisensa kuolemaan alkaa heti syntymän jälkeen. Joka päivä jäljellä oleva aika lyhenee. 
-Koko elämän aika ei ole muuta kuin kulkua kohti kuolemaa, sanoo Augustinus. 

Jumala luo jokaisesta ihmisestä syntymän hetkellä ikuisuusolennon. Meissä kaikissa on kuolematon ydin eli henki (sielu), joka jatkaa olemassaoloaan kuoleman jälkeen tuonelassa. Historian lopussa kaikki kuolleet herätetään ja yhdessä tuolloin elävien kanssa heidät tuodaan Ihmisen Pojan tuomarinistuimen eteen. Uuden testamentin erilaisten korostusten pohjalta varhaisina vuosisatoina kehittyi näkemys kaksinaisesta tuomiosta: erityisestä tuomiosta heti kunkin ihmisen kuoleman jälkeen ja yleisestä tuomiosta maailman lopussa.

Kuoleman jälkeinen välitila
Raamattu opettaa varsin niukasti kuoleman ja viimeisen tuomion välisestä olotilasta. Puhuessaan rikkaasta miehestä ja köyhästä Lasaruksesta Jeesus antaa ymmärtää, että heti kuoleman jälkeen tapahtuu jo jonkinasteinen erotus kuolleiden välillä, rikas oli "tuonelan tuskissa" ja köyhä "Aabrahamin huomassa" (Luuk. 16:19-31). Välitila ei kuitenkaan vielä merkitse ihmisen lopullista tuomiota; kaikki me joudumme yhdessä viimeiselle tuomiolle vasta ajan päätyttyä. 

Luuk. 16 on ainut Raamatun kohta, jossa ilmenee ajatus heti kuoleman jälkeen tapahtuvasta uskovien ja jumalattomien erottelusta. Useimmiten Raamattu kuvaa välitilan unen kaltaiseksi olomuodoksi. Esim. Paavali puhuu "kuoleman uneen nukkumisesta" ja käyttää kuolleista sanaa "poisnukkuneet" (ks. esim. 1 Tess. 4:13-14). Kirkkoisät opettivat, että uskossa kuolleet "nukkuvat Kristuksen sylissä" tai ovat Jumalan "unikamarissa" odottamassa ajan päättymistä, Kristuksen paluuta ja kaiken uudeksi luomista. Silloin he saavat uuden katoamattoman ruumiin; alkaa iankaikkinen ilo ja onni, jossa ei enää ole kuolemaa.

Keskiajalla katolinen kirkko loi, tosin löysin raamatullisin perustein, opin kiirastulesta (latinan purgatorium = puhdistuspaikka). Kiirastuli on kuolleiden välitila, jossa taivaaseen pääseviä, mutta vielä monin tavoin epätäydellisiä kristittyjä puhdistetaan ja koulitaan taivaskelpoiseksi. Ihmisen maanpäällisen vaelluksen arvosta riippuen kiirastuli voi kestää muutamista vuosista miljooniin vuosiin; mitä kehnompi kristityn vaellus on ollut, sitä pidempi kiirastuli odottaa. Näkemys tuntuu joidenkin mielestä oikeudenmukaiselta.

Keskiajan kuuluisa anekauppa teki mahdolliseksi kiirastulen lyhennyksen: antamalla rahaa Pietarin kirkon rakentamiseen välitilan tuskat vähenivät. Katolinen kirkko opetti, että se voi lyhentää kiirastulen kestoa myymällä marttyyrien ja pyhimysten "ylimääräisiä ansioita" kehnompien kristittyjen hyväksi. Muut kirkkokunnat eivät ole hyväksyneet katolista erityisoppia kiirastulesta.

Synnin orjat
400-luvun alussa brittiläinen munkki Pelagius kierteli kristikuntaa opettamassa Jumalan oikeudenmukaisuutta: Jumala ei voi vaatia ihmiseltä mitään, mitä tämä ei voisi toteuttaa. Ihmisellä on täysin vapaa tahto. Siis ihminen voi vapaasti valita, toteuttaako hän Jumalan tahdon, tahtooko hän rakastaa Jumalaa ja lähimmäistään. 
-Tahdon vapaus, jonka avulla Jumala vapauttaa ihmisen, on olemukseltaan mahdollisuus myöntyä syntiin tai pidättyä synnistä.
-Kun sanomme, että ihmisen on mahdollista elää synnittä, me silloin ylistämme Jumalaa tunnustamalla sen mahdollisuuden lahjan, jonka olemme häneltä saaneet, opetti Pelagius.

Tähän kirkkoisä Augustinus vastasi: syntiinlankeemuksen seurauksena ihminen ei ole vapaa toteuttamaan Jumalan tahtoa, sillä "ihminen ei voi olla tekemättä syntiä". Paavalin tapaan Augustinus opetti, että synnin demoninen mahti vaikuttaa kaikissa kuolevaisissa, myös kristityissä, niin etteivät he saata olla tekemättä syntiä. 

Taipumus rakastaa itseään sillä syvimmällä kiintymyksellä, joka kuuluisi yksin Jumalalle, sekä oman nautinnon, omistamisen ja vallan maksimointi ovat sekä koko ihmiskuntaa kollektiivisesti painava rasite että jokaisen ihmisen omavastuullinen vika, johon me kaikki jatkuvasti lankeamme.

Perisynti vie kadotukseen
Luterilainen Augsburgin tunnustus opettaa synnistä: 
-Aadamin lankeemuksen jälkeen kaikki ihmiset, jotka lisääntyvät luonnollisella tavalla, syntyvät synnissä, so. ilman jumalanpelkoa, ilman luottamusta Jumalaan sekä pahan himon hallitsemina. Tämä alkusairaus ja perisynti on todella synti, joka tuomitsee ja tuo jo nyt mukanaan iankaikkisen kuoleman niille, jotka eivät kasteen ja Pyhän Hengen voimasta synny uudestaan.

Voisimme verrata syntiä sienen kahteen osaan, sienirihmastoon ja itiöemään. Varsinainen sieni on maan sisällä jatkuvasti elävä laaja sienirihmaston verkosto. Suotuisissa olosuhteissa rihmasto työntää silloin tällöin esille nähtäväksemme ja poimittavaksemme itiöemän eli sen, mitä me kutsumme sieneksi. 

Vastaavasti perisynti eli alkusynti on kuin sienirihmasto, joka on tunkeutunut läpikotaisin meihin, elää alati sitkeästi ja vahvasti meissä. Kuten rihmasto tuottaa itiöemiä, meidän perisyntisyytemme aiheuttaa jatkuvasti Jumalan tahdon vastaisia pahoja ajatuksia, sanoja ja tekoja eli tekosyntejä. Mutta perisynti konkretisoituu myös hyvän tekemättä jättämisenä eli velkana Jumalalle ja lähimmäisille. Jos ihminen ei kaikessa noudata Jumalan tahtoa, hän tulee syylliseksi.
-Joka tietää mitä hyvää on tehtävä, mutta ei tee, se syyllistyy syntiin. (Jaak. 4:17.)

Rakkauden velka
Jumalan tahto kiteytyy sekä Vanhan että Uuden testamentin opettamaan rakkauden kaksoiskäskyyn: "Rakasta Herraa, sinun Jumalaasi, kaikesta sydämestäsi ja rakasta lähimmäistäsi niin kuin itseäsi." Mutta ihminen ei rakasta Jumalaa vaan itseään yli kaiken. Lähimmäistään hän ei kykene rakastamaan siten kuin sydämessään ja järjessään oikeaksi tuntee. 

Myös sellainen, joka ei katso olevansa suuri synnintekijä, murhaaja, avionrikkoja, varas tms., on itse asiassa suuri syntinen, koska hän ei rakasta Jumalaa yli kaiken ja lähimmäistään kuten itseään. Me kaikki olemme pohjattomassa rakkauden velassa sekä Jumalalle että toisille ihmisille, jokainen meistä jää kauaksi Jumalan lain vaatimuksesta. Me kaikki olemme pohjattoman syyllisiä. 

Eivät mitkään pillerit, terapiat, lohduttelut tai olosuhteitten syyttely poista aitoa syyllisyyttämme, sitä että olemme pohjattomassa rakkauden velassa. Moni ei tunnista itsessään olevaa syyllisyyttä; koetaan nimetöntä masennusta ja elämänhaluttomuutta. Joskus elämän raskaus puhkeaa sairaudeksi. 

Mutta niin kauan kuin on masennusta ja kipua, niin kauan on toivoa. Tämä kaikki on merkki Jumalan ikävästä, meissä syvällä olevasta kaipuusta tulla armahdetuiksi, rakastetuiksi. Sinä, jota painaa se, ettet kykene rakastamaan, kuten haluaisit, olet jo totuuden tiellä. Ahdistuksesi on oikeata synnintuntoa ja armon kaipausta. Janoasi ei sammuta tieto, taide, viihde, seksi, alkoholi, urheilu, raha eikä yhteiskunnallinen asema. Kaipaat rakastavaa syliä, jossa voit levätä paljastettuna, vapaana itsesi puolustelemisen taakasta - ja kuitenkin täysin turvassa.

Epäusko on raskain synti
Epäuskollaan ihminen rikkoo rakkauden kaksoiskäskyn ensimmäisen puoliskon, käskyn rakastaa Jumalaa yli kaiken. Kuka meistä rakastaa Jumalaa "kaikesta sydämestään, kaikesta sielustaan ja kaikesta voimastaan"? Paraskin omaan elämäänsä tyytyväinen joutuu tunnustamaan, että on kaukana Jumalan rakastamisen vaatimuksesta. Siivosyntisestä tulee Kaikkivaltiaan edessä syyllinen.

Me loukkaamme Jumalan meihin kohdistamaa rakkautta kiittämättömyydellämme ja välinpitämättömyydellämme. Luther sanoo, että lankeemuksen tilassa ihmisen raskain synti on haluttomuus ottaa vastaan Jumalan Kristuksessa meille tarjoama armo: 
-Kaiken synnin juurena, mehuna ja voimana on epäusko. -- Jumalan armon hylkääminen on siis raskain ja yleisin synti; sen tekevät kaikki tekopyhät. -- Ilmaistakseni asian lyhyesti: vain se on syntiä, ettemme usko Poikaan

Ihminen ei kykene rakastamaan Jumalaa yli kaiken ja lähimmäistään kuten itseään. Häneltä luonnistuu pikemminkin Jumalan välttely ja syyttely, lähimmäisen uhraaminen oman itsekeskeisyyden alttarille ja kaikenlainen muun luodun hyväksikäyttö oman edun hyväksi. Jokainen meistä on velassa, Jumalan pyhän tahdon rikkoja. Siksi meille tarjotaan syntien anteeksiantamus Jeesuksessa Kristuksessa. Joka tämän torjuu, tekee kuolemansynnin; sellaiselle ei ole enää mitään pelastumisen mahdollisuutta, vaan häntä odottaa iankaikkinen tuomio, iankaikkinen kuolema eli ikuinen ero Jumalasta.

KÄRSIMYS 

*Jokaisen, joka on ihminen ja elää tässä katoavassa olemassaolossa, on mahdotonta elää ilman kärsimystä. Ellei tänään, niin huomenna, ellei huomenna, tulee risti myöhemmin. (Pyhä Johannes Krysostomos.)
*Minun mielestäni hän on rikkain, joka voi eniten kärsiä. (J.Sibelius.)
*Ei kärsimys jalosta, vaan se tapa, miten se kannetaan. (Stanley E.Jones.)
*Sillä kulta koetellaan tulessa ja otolliset ihmiset nöyryytyksen pätsissä. (Siirak.)
*Kärsiminen on aito papillinen kutsumus, kaikkien uskovien yhteiseen pappeuteen kuuluva tehtävä. (S.A.Teinonen.)

Miksi on kärsimystä?
Monien on vaikea uskoa Jumalaan, koska maailmassa on niin paljon kärsimystä. Jos Jumala on hyvä ja kaikkivaltias, miksi hän ei puutu asioiden kulkuun ja yksinkertaisesti lopeta kärsimyksiä? Miten hyvän Jumalan luomassa maailmassa ylipäätään voi olla kärsimystä; eikö hän olisi jo alunperin voinut estää kärsimyksen mahdollisuuden maailmassa? 

Tässä törmäämme erääseen keskeiseen kristinuskon kysymykseen, ns. teodikea-ongelmaan (kreikan teodikea = Jumalan oikeus, pyrkimys osoittaa, että Jumala on oikeudenmukainen huolimatta maailmassa esiintyvästä pahasta). Teologit ovat kautta vuosisatojen yrittäneet ratkaista ongelmaa kuitenkaan löytämättä tyydyttävää vastausta.

Erilaisia vastauksia
Monissa uskonnoissa kärsimys ymmärretään seuraukseksi ihmisen pahoista teoista, ratkaisuna kärsimyksen poistamiseksi esitetään ihmisen omaa toimintaa. Esim. hindulaisen karman lain mukaan ihminen vapautuu kärsimyksestä vähitellen oikean elämän kautta saadessaan aina paremman aseman seuraavassa elämässään. Buddhalaisuus korostaa elämisen himosta luopumista; kärsimys loppuu, kun ihminen kahdeksankertaista tietä seuraten luopuu elämänjanostaan. Marxilaisuuden mukaan kärsimys on seurausta epäoikeudenmukaisista omistussuhteista ja yhteiskunnan rakenteesta. Kun nämä muutetaan, kärsimys poistuu. 

Ihmisen sidonnaisuutta luontoon korostava naturalisti puolestaan saattaa todeta, että kärsimys ja kuolema yksinkertaisesti kuuluvat biologiseen elämänmuotoon, lajien luonnolliseen kiertokulkuun ja niiden taisteluun olemassaolosta. Siihen ei liity mitään erityistä ongelmaa; tähän tosiasiaan on vain yksinkertaisesti alistuttava. Useimpien ihmisten lienee vain perin vaikea hyväksyä näin yksinkertaista selitysmallia - ihminen vaatii vastaukseksi jotain enemmän.

Kärsimys ei ole estetiikkaa
Teologiassa on joskus esitetty esteettisiä perusteita kärsimykselle: maailmassa on pahuutta ja tuskaa siksi, että hyvyys ja rakkaus tulisivat tätä taustaa vasten kirkkaina esille. Tällainen selittely tekee pilkkaa ihmisten todellisesta hädästä; kärsimys on aina todellista elämää tuhoavaa pahaa ja siksi Jumalan luomistahdon vastaista. Kärsimyksen alkuperä ei ole Jumalasta, vaan Saatanasta. Kärsimys tuli maailmaan syntiinlankeemuksen seurauksena.

Erilaiset katteettoman optimismin ideologiat - olivat ne sitten humanismia, hengenfilosofiaa, eri uskontoja tai poliittisia oppeja - häpäisevät ihmiskunnan vuosituhantisen kärsimyksen historian vähättelemällä todellista koettua tuskaa.

Vastausta ei ole
Kaikki yritykset ratkaista kärsimyksen ongelma epäonnistuvat. Lopulta on olemassa vain yksi ratkaisu, nimittäin se, ettei ole mitään ratkaisua. Kristillinen usko julistaa toivoon perustuvaa kärsivällisyyttä: Jumala kyllä lopettaa kaiken pahan ja kärsimyksen maailmanhistorian lopussa, kun hän rankaisee ja sitoo pahan ja luo uuden maailman. Mutta nyt hän vielä odottaa antaen ihmisille tilaisuuden katua tekemäänsä pahaa ja kääntyä armahtavan Jumalan puoleen. 

Koska Jumala on salattu, myös hänen oikeudenmukaisuutensa on salattu. Ihminen ei tiedä, miksi Jumala sallii niin paljon pahaa maailmassa. Mutta Jumala itse tietää sen ja tämä riittää. 

Ihmiselle solidaarinen Jumala
Ihmisellä näyttää olevan hyviä syitä kapinoida itsensä salaavaa Jumalaa vastaan. Kuitenkaan hän ei ole välinpitämätön Jumala, vaan Jeesuksessa hän on itse kohdannut järjettömän pahan ja vääryyden. Hän tuli osalliseksi ihmisen kärsimyksestä joutuessaan oikeusmurhan uhriksi ja häpeälliseen, tuskalliseen teloituspaaluun. Hän on langenneelle ihmiselle solidaarinen Jumala. Tässä on tärkein peruste kaikesta huolimatta luottaa Jumalan oikeamielisyyteen ja hyvyyteen.

Jeesuksen ylösnousemus on avannut toivon ja varmuuden ajasta, jolloin paha ja kärsimys sidotaan ja kaikki luodaan uudeksi. Kristillinen usko on perusluonteeltaan kärsivällisyyttä. Se on varma toivo siitä, että hyvällä Jumalalla on viimeinen sana historian lopussa, vaikka monet tosiasiat näyttävätkin nyt puhuvan Jumalan hyvyyttä vastaan. Vaikka kärsimyksen ongelmaan ei ole olemassa tyydyttävää vastausta, voimme kysyä itseltämme: Jos luovumme uskosta hyvään Jumalaan, jääkö meille jäljelle toivon pilkahdustakaan tässä kärsimyksen maailmassa?

Oman ristinsä kantaminen merkitsee elämän raskauden sekä oman ja toisten pahuuden sietämistä katkeroitumatta ja kiroamatta Jumalaa. Luterilaisissa tunnustuskirjoissa esiintyy ajatus: kristityn kutsumus ja kärsiminen kuuluvat yhteen.  

Kärsimys ei ole rangaistus
Usein kuulee vahingoniloista piikittelyä: "Sen siitä saa, kun on niin paha!" Tai: "Mitähän pahaa sekin oli tehnyt, kun sille kävi niin surkeasti." Tällainen syyllisyyden ja kärsimyksen yhteen nivominen on kuitenkin kristinuskolle vierasta. Ihminen ei voi sen enempää ansaita hurskaudellaan Jumalan erityistä mielisuosiota kuin pahuudellaan hänen erityistä rangaistustaan. 

Joku joutuu elämässään kärsimään paljon enemmän kuin muut. Tämä ei kristinuskon mukaan kuitenkaan merkitse, että hän olisi jotenkin syntisempi kuin muut. Me emme tiedä syytä kärsimyksen määrään. Pahuus, kärsimys ja kuolema ovat perisynnin seuraamusta; tässä merkityksessä ne ovat kollektiivinen, koko ihmiskuntaa raskauttava synnin palkka ja rangaistus. 

Henkilökohtaiset kärsimykset eivät kuitenkaan ole Jumalan erityistä rangaistusta joistakin tietyistä tekemistämme synneistä. Jos Jumala alkaisi yksilökohtaisesti rangaista meitä tekemistämme synneistä ja rakkauden velastamme, ei kukaan jäisi hetkeksikään henkiin, vaan me kaikki joutuisimme oikopäätä iankaikkiseen kadotukseen.

Ei ole kärsimyksen ja menestyksen logiikkaa
Juuri tämä syyn ja seurauksen ketju murtuu Jobin kirjassa; koko ikänsä vilpittömästi Jumalaan turvautunutta Jobia kohtaa kammottavien onnettomuuksien sarja. Käy ilmi, ettei Jumalaan voi turvautua minkään hyödyn tavoittelemisen takia. Jumala ei palkitse uskoviaan menestyksellä. Kaikkien koettelemustensa jälkeen Job nöyrästi tunnustaa vasta kärsimystensä jälkeen todella tuntevansa Jumalan:
-Korvakuulolta vain olin sinusta kuullut, mutta nyt on silmäni sinut nähnyt. (Job 42:5.)

Psalmista kysyy tuskitellen, miksi jumalattomat menestyvät ja hurskaat kärsivät tässä maailmassa. Eikö Jumalaan uskomisesta olekaan mitään hyötyä tässä elämässä?
-Minussa nousi kateus ylvästelijöitä kohtaan, kun minä näin jumalattomien menestyvän. Sillä he ovat vaivoista vapaat kuolemaansa asti, he ovat voimakkaat ja lihavat. Eivät he koe muitten kuolevaisten tuskia. Ylpeys on heillä kaulakoristeena, väkivalta on puku, joka heidät verhoaa. Heidän silmänsä pullistuvat ulos heidän lihavuudestaan, ja heidän sydämensä kuvittelut kulkevat valtoimina. (Psalmi 73:3-7.)
 
Kärsimykselle ja menestykselle ei ole olemassa johdonmukaista selitystä. Kristinusko ei tunne mitään kärsimyksen logiikkaa. Vaikka kärsimykset eivät ole rangaistusta, ne voivat sen sijaan olla kehotus kääntymykseen (ks. Jeesuksen kannanotto onnettomuuksien merkitykseen, Luuk. 13:1-5). Ne ovat myös kuritusta ja kasvatusta, jonka kautta meidät riisutaan omasta varmuudestamme ja tehdään täysin Jumalan armosta riippuvaisiksi. 
Ensimmäisten vuosisatojen kirkon isät opettivat, että sairaudet on annettu meille, jotta muistaisimme, ettemme ole kuten Jumala, vaan olemme vain luotuja ja katoavaisia. Luther korostaa, että kärsimysten pätsissä koetellaan, onko meillä oikea Jumala:
-Jos sydämesi pystyy erityisesti hädän ja puutteen aikana odottamaan pelkkää hyvää yksin Jumalalta ja antamaan kaiken muun mennä menojaan, silloin sinulla on ainoa tosi Jumala.

USKO HERRAAN JEESUKSEEN, NIIN SINÄ PELASTUT

ILMOITUS

*Hän on Aabrahamin Jumala, Iisakin Jumala, Jaakobin Jumala, ei filosofien eikä oppineiden Jumala. (B.Pascal.)
*Kunpa Jumala antaisi minulle selvän merkin! Tallettaisi esimerkiksi sievoisen summan rahaa nimelleni Sveitsin pankkiin. (W.Allen.)
*Jumala tunnetaan parhaiten olemalla tuntematta häntä. (Augustinus.)
*Voin kertoa teille, että Jumala on olemassa, koska keskustelin hänen kanssaan tänä aamuna. (B.Graham.)

Älyllinen Jumala-tietoisuus
Filosofiassa ja teologiassa on pitkälti luovuttu yrityksistä tieteellisesti todistaa tai kumota Jumalan olemassaolo. Katolinen kirkko opettaa kuitenkin, että Jumalan olemassaolosta voidaan vakuuttua puhtaasti älyllisin perustein ja tarkkaamalla Luojan viisautta hänen luomisteoissaan. Katolisen kirkon viimeisin arvovaltainen kirkolliskokous, Vatikaanin toinen konsiili (1962-1965) toistaa kirkon perinteisen näkemyksen:
-Jumala, kaiken alku ja päämäärä, voidaan ihmisjärjen luonnollisen valon avulla luomakunnasta varmasti tuntea.

Kokemus Jumalasta
Raamatussa ei kuitenkaan ole yhtään yritystä todistaa Jumalan olemassaolo järkiperäisesti. Hänen olemassaoloaan pidetään yhtä itsestään selvänä kuin fyysisen elinympäristömme olemassaoloa. Voisimme sanoa, että Jumalan läsnäolo on yhtä luonnollinen ja todellinen kuin maaperä, jota tallaamme, tai ilma, jota hengitämme. Me hengitämme, koska elämme - emme tarvitse siihen mitään eri kehotuksia. Me rukoilemme häntä, joka on meidät luonut, koska olemme olemassa juuri hänen tekonaan.

Raamatun ajan ihmiset olivat kokemuksen kautta vakuuttuneita, että heidän elämänsä on jatkuvasti yhteydessä elävään Jumalaan. Siksi se, mitä Jumalasta voidaan tietää, ei ole ensisijaisesti informaation luonteista määritelmää jumaluudesta. Konkreettisissa historiallisissa tilanteissa ja elämänvaiheissa ihmiset ovat kokeneet Jumalan vaikuttavan heidän elämäänsä. Myöhemmin Jumalan toiminta historiassa on puettu käsitteellisempään muotoon ja kirjattu talteen. Vasta Kreikan filosofit tekivät Jumalasta varsinaisesti teoreettisen älyllisen ongelman.

Yleinen ilmoitus
Se, mitä oivallamme Jumalasta järjellämme, havaitsemme hänen toiminnastaan luonnossa, vaikutuksestaan historiassa ja ihmisten omissatunnoissa, on Jumalan ns. yleistä ilmoitusta. Uskonnosta, maailmankatsomuksesta tai kulttuurista riippumatta kaikki ihmiset voivat aavistaa Jumalan läsnäolon. Paavali kiteyttää yleisen ilmoituksen:
-Sen, mitä Jumalasta voidaan tietää, he kyllä voivat nähdä. Onhan Jumala ilmaissut sen heille. Hänen näkymättömät ominaisuutensa, hänen ikuinen voimansa ja jumaluutensa, ovat maailman luomisesta asti olleet nähtävissä ja havaittavissa hänen teoissaan. (Room. 1:19-20.)

Yleinen ilmoitus ei kuitenkaan vielä riitä ihmisen ja Jumalan välisen läheisen yhteyden syntymiseksi. Itse asiassa siinä voimme kohdata pyhän ja oikeudenmukaisen Kaikkivaltiaan, mikä yksistään voi johtaa syntisen ihmisen jopa epätoivoon. Syvällä sisimmässään ihminen tuntee olevansa vastuussa Jollekin ja puolustelee itseänsä tyhjän tuomarinistuimen edessä, vaikka tietääkin rikkoneensa kauniiksi ja ehjäksi tarkoitetun elämän lainalaisuudet. 

Ihminen kokee tarvetta saada jostain elämälle perusta, jota usvainen käsitys kohtalosta ei voi tarjota. Eikö Jumalaan voisi löytyä läheisempi, henkilökohtaisempi yhteys? Miten voi lähestyä pyhää Jumalaa, jos on tietoisesti rikkonut hänen tahtonsa?

Erityinen ilmoitus
Ihminen jää lisääntyvään ahdistukseensa, ellei hän kohtaa armollista Jumalaa. Ilman armahdusta me jäämme pyhän Jumalan vihan alaisiksi. Siksi tarvitaan ns. erityinen ilmoitus, syntisiä armahtavan ja rakastavan Jumalan ilmoitus. Uskonpuhdistaja Lutherin mukaan viime kädessä "Jumala ei tahdo eikä voikaan tulla tunnetuksi muulla tavalla kuin Kristuksen kautta".

Erityinen ilmoitus alkoi siitä, kun Israelin kantaisille eli patriarkoille annettiin lupaus maasta, jälkeläisistä ja "siemenestä, jossa tulevat siunatuiksi kaikki kansakunnat maan päällä" (1 Moos. 22:18). Jumala antoi tämän kolminaisen lupauksen Aabrahamille ja vahvisti sen Iisakille ja Jaakobille. Israelin kansan historiassa toteutuva erityinen ilmoitus huipentuu luvatun Lunastajan eli "siemenen" syntymässä, kuolemassa ja ylösnousemuksessa.

Monissa uskonnoissa ajatellaan, että jumaluus ilmoittaa ihmisille jotakin informaatiota, jonka mukaan ihmisten sitten tulee ojentautua. Kristinuskossa Jumala sen sijaan paljastaa ihmisille itsensä, oman persoonallisen erityisluonteensa. Erityistä ilmoitusta ei ole annettu tyydyttämään uteliaisuuttamme, vaan siksi, että me pelastuisimme synnin, kuoleman ja Saatanan vallasta. 

Luterilaisessa uskonkäsityksessä tehdään erotus Jumalan "vieraan työn" ja "oman työn" välillä. Edellisessä Jumala ilmoittaa oman pyhyytensä. Hän on oikeudenmukainen lain Jumala; ihminen osoitetaan Jumalan pyhän tahdon rikkojaksi. Jälkimmäisessä Jumala ilmoittaa armonsa ja rakkautensa. Kristuksen evankeliumissa ihmiselle tarjotaan ilmaiseksi kaiken syyllisyyden anteeksiantamus ja osallisuus Jumalan omaan elämään. 

Hikinen ja verinen Jumala
Erityistä ilmoitusta ei voida ymmärtää muutoin kuin uskolla. Emme voi vakuuttaa ketään pelkin järkisyin, vaan uskon synty on aina järjen ylittävä Jumalan ja ihmisen kohtaamisen ihme. Kristinuskon tieto ei ole informatiivista sanaa, vaan "lihaksi tullutta" sanaa, joka on  ihmisenmuotoisesti meille kommunikoitu Jumalan mielenilmaus:
-Sana tuli lihaksi ja asui meidän keskellämme. (Joh. 1:14.)
-Joka on nähnyt minut, on nähnyt Isän. (Joh. 14:9.)

Se, mitä meidän on tarpeen ymmärtää Jumalasta tätä elämää ja iankaikkisuutta varten, on meille annettu ihmiseksi tulleessa Jumalassa, Jeesuksessa Kristuksessa. Kristinusko eroaa olennaisimmin muista uskonnoista juuri siksi, että Jumala ei vain tiedota itsestään, vaan tulee itse osalliseksi ihmiskunnan tragediasta, lankeemuksesta demonisen pahan ja kuoleman orjuuteen. Tästä orjuudesta ihmiseksi tullut Jumala on meidät vapauttanut.

Jumalan ilmoitus itsestään nöyryytettynä, häväistynä ja ristille lyötynä, hikisenä ja verisenä Jumalana tietysti loukkaa meidän luonnollista uskonnollisuuttamme: mehän mieluummin katselisimme suurenmoisia taivaallisia näkyjä!

Kristinuskon Jumala ei ole maanpaossa elävä, maan asukkaille viestejä lähettävä kuningas, jonka valtaistuin olisi jossain ylämaailmassa. Tieto Jumalasta ei sisälly taivaasta tipahtaneisiin kirjoihin, kuten esim. muslimeilla tai mormoneilla, vaan historiassa ihmiseksi tulleeseen Jumalaan. Jumala ei tyydy myöskään pelkkiin ekstaattisiin näkö- tai kuuloelämyksiin. Jeesuksessa hän ilmaisee itsensä meille
meidän tasollamme, ymmärrettävällä tavalla. Jumala kommunikoi itsensä meille laskeutumalla alas meidän tasollemme. Näin Jumalasta tulee persoonallinen Isä, jonka kanssa meillä voi olla läheinen henkilökohtainen yhteys. 

Riittävä ilmoitus
Jumalan erityinen ilmoitus ei tarjoa meille vastauksia kaikkiin maailmankaikkeuden ja elämän arvoituksiin. Mutta meillä on pelastukseen riittävä ja elämän tarkoituksen tarjoava tieto. Niille, jotka haluavat löytää totuuden, löytyy riittävästi valoa. Niille taas, jotka eivät tahdo löytää elävää Jumalaa, on tarjolla riittävästi hämäryyttä monenlaisten puolustelujen keksimiseksi.

JEESUS

*Nasaretilainen oli hyytelömäisen veltto mies, josta ei ole esikuvaksi. (A.Hitler.)
*Jeesuksen uskonto on salaliitto terveyttä, kauneutta, hyväntahtoisuutta, urhoollisuutta, henkeä, sielun hyvyyttä ja itse elämää vastaan. (F.Nietzsche.)
*Niin päättää siis Jeesus päivänsä traagisena epäonnistujana. (S. Ben-Chorin.)
*Repäistä Jeesuksen nimi pois maailmasta merkitsisi sen vapisuttamista perustuksia myöten. (E.Renan.)
*Hän todisti, kuinka naurettavaa on tehdä työtä otsa hiessä. (H.Miller.)
*Hänen vallankumouksensa on kavallettu kuuliaisuudessa ja pelossa viranomaisten edessä. (Kölnin poliittinen yörukous.)
*Satu ei harrasta kurjuuden maailmaa eikä varmastikaan sellaisen kurjuuden, joka jatkuisi läpi koko elämän. Talli, rakentajan poika... lopussa oleva ristinpuu. Tämä on historiallista ainesta eikä sitä kultaa, jota satu rakastaa. (E.Bloch.)
*Olen lukenut Platonin ja Ciceron lausumia, jotka ovat hyvin viisaita ja sangen kauniita, mutta en ole koskaan lukenut heidän kirjoistaan tätä: "Tulkaa minun tyköni, kaikki työtätekeväiset ja raskautetut." (Augustinus.)

Jeesus sanoo itsestään:
-Minä olen tie, totuus ja elämä. Ei kukaan pääse Isän luo muuten kuin minun kauttani. 
-Minä olen ylösnousemus ja elämä.
-Minä olen maailman valo.
-Minä ja Isä olemme yhtä.
Tällaiset lausumat ilmaisevat sairaalloista suuruudenhulluutta tai sitten niihin sisältyy totuus, joka tekee Jeesuksesta täysin ainutlaatuisen.

Ihminen Jeesus
Jeesus Nasaretilainen on vaikuttanut maailmanhistorian kulkuun enemmän kuin yksikään toinen ihminen. Hän on persoonallisuus, joka on aina kiinnostanut ihmisiä maailmankatsomuksellisista ja uskonnollisista näkemyksistä riippumatta. Jotkut näkevät hänessä vallankumouksellisen tai ensimmäisen kommunistin, jotkut yhteiskunnan ulkopuolelle jättäytyvän hipin. Toiset taas pitävät Jeesusta rakkauden ja ihmisyyden profeettana. Eräät jopa katsovat hänen olleen ensimmäinen homoseksuaalisuuden puolestapuhuja.

Jeesus (hepr. Jeshua t. Jehoshua eli Joosua = Herra pelastaa) oli aika yleinen juutalainen nimi. Tämä tavallinen nimi kuvaa Vapahtajan ihmisyyttä. Vaikka kirkko on jo varhaisina vuosisatoina omaksunut raamatuntulkinnan ohjeeksi opin Jeesuksen Kristuksen kahdesta luonnosta ("tosi ihminen ja tosi Jumala"), ei Jeesuksen ihmisyydestä ole keskusteltu kovinkaan paljoa. 

Eräät nykyteologian suuntaukset, kuten esim. kehitysmaissa demokratian ja ihmisoikeuksien puolesta kamppaileva vapautuksen teologia, haluaisivat kehittää uskontulkintaa, joka ottaa entistä vakavammin Jeesuksen ihmisyyden. Millainen ihminen hän oli? Mitä Jeesus ihmisenä voi merkitä meidän aikamme ihmisille? Tällaiset kysymykset ovat entistä ajankohtaisempia meidän aikanamme, jolloin kysymykset ihmisarvosta sekä ihmisyksilön oikeuksista, mahdollisuuksista ja hyvinvoinnista nousevat entistä keskeisimmiksi kaikkialla maailmassa. Kun usko järjestelmiin murtuu, polttopisteeseen tulee yksityinen ihminen.

Jeesuksen ulkomuoto
Minkä näköinen Jeesus oli? Meille ei ole säilynyt tarkkoja tietoja Jeesuksen ulkomuodosta. Saksalainen teologi H.G.Pöhlmann on kuitenkin koonnut viitteitä Jeesuksen ulkomuodosta kirjaansa "Kuka oli Jeesus Nasaretilainen". Eräät kirkon varhaiset opettajat kuvaavat Jeesuksen kauniiksi, toiset taas rumaksi. Mitä ilmeisimmin hänen ulkonäössään ei kuitenkaan ollut mitään erityisen poikkeavaa. Hän oli todennäköisesti normaalin kokoinen juutalainen eli hieman eurooppalaista keskikokoa lyhyempi. Ihonväri oli todennäköisimmin vaaleanruskea, silmät ruskeat ja hiukset mustat. Juutalainen kirjailija Frank Andermann kuvaa Jeesusta: 
-Kuvittelen mielessäni, että rakentajan poika, joka itse oli ollut rakentaja, oli voimakasrakenteinen mies. Hänellä oli leveät hartiat, lihaksikkaat käsivarret ja väkevät kädet.

Antiikin kreikkalaiset ja roomalaiset miehet olivat lyhythiuksisia ja useimmiten parrattomia, mutta Jeesuksen aikana hänen kotiseutunsa miehillä oli parta ja tukka ulottui harteille. Se oli keskeltä jakauksella, kammattu ja öljyllä voideltu. Jeesuksen vaatetus oli huomiota herättämätön; aikansa juutalaisten miesten tapaan hän käytti pitkää, hihatonta, ihonmyötäistä paitaa ja sen päällä päällysviittaa. Kenkinä olivat sandaalit ja pidemmillä matkoilla hän käytti sauvaa. Auringon kuumuudelta pää suojattiin vaalealla, hartioille ulottuvalla pääliinalla, joka kiinnitettiin otsanauhalla. Ainoa erikoisuus Jeesuksen vaatetuksessa oli se, että hänen ihokkaansa oli saumaton eli yhtenäiseksi kudottu, kuten ylimmäisen papin vaate. 

Kolmikymmenvuotiaaksi Jeesus työskenteli kotikaupungissaan Nasaretissa rakentajan ammatissa. Tavallisimmin rakennusmateriaalina käytettiin savesta tehtyä tiiltä. Jeesus tuskin kävi mitään kouluja. Hän puhui arameaa galilealaisella murteella. Todennäköisesti hän osasi myös jonkin verran kreikkaa, koska hänen kotiseutunsa lähistöllä asui kreikkaa puhuvia juutalaisia. Ahkerana synagogassa kävijänä hän oli oppinut lukemaan hepreankielistä Vanhaa testamenttia.

Jeesuksen elämäntyyli
Evankeliumit kuvaavat Jeesuksen huolista vapaaksi vaeltajaksi, joka kulki kylästä kylään ja kaupungista kaupunkiin. Hän opetti, ettei ihminen voi huolehtimisellaan lisätä elämänsä kestoa. Taivaan linnut ovat esikuva oikeasta suhtautumisesta työhön: ne kyllä tekevät työtä, mutteivät kasaa omaisuutta yli sen, mikä on välttämätöntä elämän ylläpitämiseksi.

Jeesukselle oli tärkeätä viettää aikaa hiljaisuudessa. Hälinän ja ihmisten keskeltä hän vetäytyi autioihin paikkoihin levähtämään ja rukoilemaan. Hän kaihtoi sensaatiota ja julkisuutta. Hänen vaatimattomuutensa loukkasi monia, jotka odottivat mahtipontisesti esiintyvää vapauttajaa. Jeesus samaisti itsensä maan hiljaisiin, köyhiin, murheellisiin, muukalaisiin, sairaisiin ja vangittuihin. 
-Katsokaa minua: minä olen sydämeltäni lempeä ja nöyrä. (Matt. 11:29.)

Jeesuksen sisäinen elämä
Hiljaisuuden kautta Jeesus vaali omaa sisäistä elämäänsä ja yhteyttä Isään. Sisäisen herkkyyden ja rohkean avoimuuden varassa hän aisti herkästi tapaamiensa ihmisten tilan ja tarpeet. Evankeliumit kertovat usein, kuinka Jeesus tavatessaan ihmisiä jo kaukaa "ymmärsi heidän ajatuksensa".  

Jeesus ilmaisi avoimesti surunsa, tuskansa ja ilonsa. Hän saattoi itkeä säälistä; Uuden testamentin lyhin jae kuuluu: "Jeesus itki." (Joh. 11:35.) Getsemanen puutarhassa ennen vangitsemistaan hän "alkoi kauhistua ja tulla tuskaan". Hän koki kärsimyksen ja kuoleman kauhut todellisina. Jeesus ilmaisi myös viatonta ja riemukasta lapsenmielisyyttä, Jumalan lasten juhlailoa: 
-Minä ylistän sinua, Isä, taivaan ja maan Herra, siitä että olet salannut tämän viisailta ja oppineilta mutta ilmoittanut sen lapsenmielisille. (Mt. 11:25.) 

Jeesus - ihminen muita varten
-Minä olen teidän keskellänne niin kuin se, joka palvelee. (Luuk. 22:27.) Tämä on eräs Jeesuksen määritelmä itsestään. Hän pesi oppilaittensa jalat ja puhui nisunjyvän kuolemisesta. Viimeisenä tekonaan ennen vangitsemistaan hän paransi kiivaan Pietarin haavoittaman sotilaan. Jeesus oli palvelija ja rauhantekijä. Jeesus loi ympärilleen turvallisuutta ja hyvää tahtoa; hän sanoi usein: "Olkaa turvallisella mielellä, minä se olen, älkää pelätkö."

Tavatessaan ihmisiä Jeesus ei koskaan pakottanut ketään mihinkään, hän kunnioitti ihmisen vapautta. Hän vain kysyi: "Mitä haluat minun tekevän sinulle?" Jeesus sieti loppuun asti seurassaan kavaltajaa Juudasta. Hän hillitsi oppilaittensa kostonhalua niitä kohtaan, jotka torjuivat heidät. Jeesus ei närkästynyt Sebedeuksen poikien mielettömästä pyynnöstä saada istua kunniasijoilla taivaan valtakunnassa. Jeesuksen lähellä oli tilaa ja suvaitsevaisuutta. Hän vaikutti ihmisiin sietävän rakkauden, ei voimakeinojen kautta.

Parantaessaan ja siunatessaan ihmisiä Jeesus aina kosketti heitä. Viimeisellä yhteisellä aterialla Johannes "nojasi Jeesuksen rintaa vasten". Syntinen nainen sai rakkauden osoituksena kastella Jeesuksen jalat kyynelillään, suudella niitä, kuivata ne hiuksillaan ja voidella kallisarvoisilla hajusteilla. Lapsia Jeesus siunasi sylissään. 

Jeesus ei ollut ihmemies
On merkille pantavaa, ettei Jeesus Uuden testamentin mukaan harjoittanut "ihmeitä". Evankeliumit eivät käytä kreikan kielen yleistä sanaa thauma, "ihme", vaan sanaa semeion, "merkki" (tästä sanasta johdetaan esim. käsitteet "semiotiikka" ja "semantiikka"). On valitettavaa, että raamatunkäännöksissä tätä eroa ei ole otettu huomioon. 

Jeesus ei ollut antiikin ihmemiesten kaltainen kansan hämmästyttäjä. Kun Jeesus paransi sairaita ja ajoi ulos riivaajia, ne olivat merkkejä Jumalan valtakunnan läsnäolosta. Jeesuksen ilmoittaman Jumalan rakkaus murtaa orjuuden kahleita, joilla syntiset ovat sidottuja kuoleman ja Saatanan valtaan.

Lempeä ja kuitenkin vahva
Vaikka Jeesus oli herkkä, vaatimaton ja palveleva, hän ei ollut tyhmä eikä heikko. Tarvittaessa hän kohteli vastustajiaan erittäin älykkäästi ja ovelasti. Kiistakeskusteluissa hän aina päihitti herjaajansa - Jeesus "tukki heidän suunsa" -, niin että nämä alkoivat välttää puhumista hänen kanssaan.  Jeesus toimi suurella arvovallalla: "Hän opetti niin kuin se, jolle on annettu valta." "Hänen puheessansa on voima"; "yksikään ihminen ei ikinä ole puhunut sillä tavoin kuin hän".

Seuraajiaan Jeesus kehotti rohkeaan ja kestävään vaellukseen odotettavissa olevista vastustuksista huolimatta. Hän ei luvannut heille helppoa tietä, vaan ristin kantamista: vaikeuksia, vastoinkäymisiä ja ihmisten pahansuopaisuutta. Häntä seuraavalla on kuitenkin sellainen sisäinen rauha ja voima, että vastukset eivät hallitse ihmistä, vaan hänen sisäinen vapautensa säilyy.

Moraali ihmistä - ei ihminen moraalia - varten
Hän oli tekopyhyyden kiivas vastustaja ja keinotekoisten tabujen rikkoja. Ylipäätään ainoat kovat sanat Jeesus kohdisti teeskentelijöille, tekopyhille itsensä korottajille, "tyhmille, sokeille kyykäärmeitten sikiöille". Nämä omasta mielestään erinomaiset muiden halveksijat siivilöivät hyttysen, mutta nielivät kamelin. He tekivät sivuasiasta pääasian ja unohtivat oikeuden ja rakkauden. 

Jeesus rikkoi oman aikansa tabut osoittamalla, että moraali on ihmistä varten eikä ihminen moraalia varten. Eettisissä periaatteissa ei ole tärkeintä se, että säännöt tulevat noudatetuiksi, vaan olennaista on se, palvelevatko periaatteet ihmisen hyvää. Jos eivät, ne joutavat tunkiolle. Pikkumaisuuksiin uppoutuneet ulkokullatut eivät kykene erottamaan olennaista epäolennaisesta. Pitäessään kiinni epäolennaisista yksityiskohdista he luulevat olevansa korkealla tasolla Jumalan ja ihmisten edessä.

Jeesuksen radikalismi
-Mikä syömäri ja juomari, publikaanien ja muiden syntisten ystävä! (Matt. 11:19.) Ulkokullattujen kauhuksi Jeesus esiintyi köyhien, sairaiden, ja julkisyntisten ystävänä. Jeesus ei tarvinnut suojakseen moralismin panssaria, vaan hän osallistui ihmisten heikkouteen. 

Tekopyhät ottavat toinen toisiltaan vastaan kunnianosoituksia, imartelua ja arvoasemia. Tämä on Jeesuksen mukaan "Jumalan edessä kauhistus". Jeesus sanoutui täysin irti toisiltaan arvostusta vastaanottavien, teeskentelevien imartelijoiden systeemistä. Mitään irvokkaampaa ei voisi kuvitella kuin Jeesus hallitsijan juhlakutsuilla kunniamerkit rinnassaan!
-Seuratkaa minua, hän sanoo.

Jeesuksen edustama Jumalan valtakunta on rakkauden, rauhan ja oikeudenmukaisuuden valtakunta. Siinä "viimeiset tulevat ensimmäisiksi ja ensimmäiset viimeisiksi", eli ihmisten asettamat arvostus- ja valtajärjestelmät keikahtavat nurin. Suorasukaisesti Jeesus julistaa köyhät autuaiksi, Jumalalle otollisiksi onnellisiksi:
-Autuaita olette te köyhät: teidän on Jumalan valtakunta. (Luuk. 6:20.) 
Kysymyksessä on köyhien, alas painettujen ja vallasta ja rikkaudesta osattomien valtakunta. Köyhä ei ole vain vähävarainen tai vähätuloinen, vaan myös ihminen, jolla ei ole valtaa eikä voimaa muuttaa kurjia olosuhteitaan. Hän joutuu elämään muiden armoilla. Näin ajatellen esim. ihmiset, joilla ei ole poliittisia tai ihmisoikeuksia, ovat köyhiä. Samoin monet sairaat, vammaiset, eläkeläiset ja työttömät. Elämässään epäonnistuneet, omahyväisten torjumat ja oman huonoutensa tuntevat pääsivät läheiseen yhteyteen Jeesuksen kanssa. Heidän kanssaan Jeesus vietti elämän juhlaa.

Ei ole mikään ihme, että Jeesus oli koko julkisen toimintansa ajan virallisen valtajärjestelmän erityistarkkailun kohteena, mikä lopulta johti teloitukseen. Jeesus edusti varsin selkeästi oman aikansa yhteiskunnallisen ja uskonnollisen järjestelmän vastakulttuuria.

Jeesus - aito ihminen
Jeesus oli ehjä ihminen. Hänessä oli miehen ja naisen sekä aikuisen, nuoren ja lapsen ominaisuuksia. Omassa kulttuurissamme olemme oppineet pitämään miehisinä ominaisuuksina rohkeutta, viisautta, oikeudenmukaisuutta ja voimaa. Jeesuksessa oli näitä kaikkia. Naisen vahvoina ominaisuuksina pidämme perinteisesti voimakasta tunne-elämää, palvelevaa asennetta ja hellää huolenpitoa. Nämä olivat myös Jeesuksen ominaisuuksia. 

Edelleen hänessä oli kypsälle aikuiselle ominaista suvaitsevaisuutta, ihmisen kunnioittamista ja toisten huomioimista, jotka kaikki perustuvat oman persoonan lujuuteen ja vapauteen. Lisäksi hän edusti nuorelle ominaista ehdotonta tekopyhyyden kritiikkiä ja vapaata elämäntyyliä. Hänessä oli myös lapsen spontaanisuus ja herkkyys. 

Jeesus Kristus - ihmisyyden esimerkki ja uskon kohde
Jeesuksen ihmisyys ei ole jotain erityisen jumalallista Jeesuksessa, vaan pikemminkin aitoa ja puhdasta ihmisyyttä. Raamatun mukaan "ensimmäisessä ihmisessä" Jumalan luomistyö turmeltui. Jeesus on "toinen ihminen", jossa alkuperäinen ihmisyys, kyky rakastaa Jumalaa ja lähimmäistä, näkyy jälleen kirkkaasti. Siksi kutsu seurata Jeesusta merkitsee paitsi kutsua uskoon myös kutsua kohti sitä ehjää ja aitoa ihmisyyttä ja eettisyyttä, jota hän itse maan päällä eläessään edusti. Jeesuksessa Jumalan luomistahdon mukainen rakkaus tulee konkreettisella tavalla havainnolliseksi.                       

Vaikka Jeesus on aidon ihmisyyden ilmoittaja, ei kukaan pääse Jumalan yhteyteen ja tule osalliseksi iankaikkisesta elämästä pelkästään Jeesuksen edustamaa ihmisyyttä tavoitellen. Kukaan ei pelastu vain Jeesusta seuraamalla, kuten erilaiset liberaalin teologian suunnat ovat 1700-luvulta alkaen opettaneet. Niiden mukaan Jeesus on aidon Jumala-yhteyden, oikean inhimillisen elämän ja korkean eettisyyden malli, jota meidän tulisi seurata.  

Pelastuminen synnin, kuoleman ja Saatanan vallasta sekä vapautuminen syyllisyydestä ja rangaistuksesta pyhän Jumalan edessä tulevat mahdollisiksi vasta Jeesuksen ristin ja ylösnousemuksen kautta. Risti ja ylösnousemus tekevät Jeesuksesta Kristuksen, ihmiskunnan Vapahtajan ja pelastajan. 

Raamatuntutkimuksessa on usein kiinnitetty huomio siihen, kuinka hämmästyttävän vähän Paavali, apostoleista tärkein, viittaa Jeesuksen sanoihin tai toimintaan ennen ristiinnaulitsemista. Hän ei halua tuntea Kristusta "pelkästään inhimilliseltä kannalta" (2 Kor. 5:16) - ristiinnaulittu ja ylösnoussut Kristus ovat hänelle kaikki kaikessa. Apostolinen todistus välittää sanomaa ristiinnaulitusta ja ylösnousseesta Vapahtajasta; pääsiäisen jälkeen historian Jeesus Nasaretilainen ymmärretään oikein tämän todistavan julistuksen lävitse, erottamatta historiallista henkilöä uskon tunnustamasta Kristuksesta, Jumalan Pojasta.

RISTI

*Kristuksen koko elämä oli ristiä ja marttyyriutta, ja sinä etsit lepoa ja iloa. Sinä erehdyt, jos etsit muuta kuin ahdistusten kärsimistä. (Tuomas Kempiläinen.)
*Näin mielessäni kaikki murhamiehet, raiskaajat ja murtovarkaat - nuo pöyristyttävät olennot, joiden tila oli melkein eläimellinen. Ja tämä kristittyjen Jumala samaisti itsensä heihin jokaiseen mitään ehtoja asettamatta. Silloin ymmärsin, ettei mikään uskonnollinen mielikuvitus olisi voinut luoda tuollaista Jumalaa. (F.Carnelutti.)

Risti on uskomme keskeisin vertauskuva. Jalometallien väreissä säihkyvät ristit tosin peittävät meiltä ristin alkuperäisen, karkean todellisuuden: ristiinnaulitseminen oli roomalaisten käyttämistä kuolemanrangaistuksista häpeällisin ja tuskallisin. Sitä sovellettiin orjiin ja muukalaisiin, ei Rooman kansalaisiin, joilla oli etuoikeus tulla mestatuiksi miekalla. Erityisen herkästi ristille joutuivat poliittiset kiihottajat. 

Mitäpä jos kirkkojemme torneista poistettaisiin ristit ja tilalle sijoitettaisiin vaikkapa hirttosilmukat? Näin ymmärtäisimme kenties paremmin uskomme vertauskuvan sisällön.

Verenhimoinen Jumala?
Kristinuskon Jumalaa on syytetty verenhimoiseksi ja julmaksi. Miksi hän tarvitsee uhrin? Miksi hän ei voi antaa meille syntejämme anteeksi ilman sijaiskärsijän verenvuodatusta? Myös liberaali nykyteologia haluaa kumota kuvan "verenhimoisesta", uhria vaativasta "julmasta" Jumalasta. Modernistien mukaan on "primitiivistä mytologiaa" ajatella, että "ihmiseksi tullut jumalolento sovittaa verellään ihmisten synnit" (R.Bultmann).

Uusi testamentti ei kuitenkaan anna yhtään viitettä siihen, että Jumala olisi julma. Kertaakaan ei myöskään mainita, että Jumalan Poika olisi joutunut Isänsä vihan kohteeksi ristillä. Jumala on pikemminkin itse sovituksen subjekti, sovittaja, kuin sovituksen objekti, hyvitettävä. Raamatun mukaan Jumalan viha kohdistuu syntiin ja kaikenlaiseen vääryyteen ja pahuuteen. Ei Jumala ole verenhimoinen, vaan me ihmiset. Halutessaan pysyä itse omana pikku jumalanaan ihminen on niin murhanhimoinen, itseänsä vihaava ja kyvytön hyvään, että hän mieluummin tappaa Jumalansa kuin nöyrtyy totuuteen.

Me kaikki olemme potentiaalisia juudaksia, kaifaksia ja pilatuksia. Jumalan Pojan murhaan eivät ole syyllisiä vain Jeesuksen ajan juutalaiset, vaan koko ihmiskunta. Jos Jeesus olisi syntynyt maan päälle myöhemmin tai johonkin toiseen paikkaan, olisi hän silloinkin joutunut väkivallan uhriksi. Miksi?

Risti on korkeinta tiedettä ihmisestä
Risti paljastaa ihmisen lankeemukseen syvyyden järkyttävällä tavalla; risti on kuin psykoanalyysia, joka julkeasti paljastaa todellisuutemme juuri sellaisena kuin se on. Ihminen on kaksinkertaisesti pirullinen olio: hän ei vain tuhoa elämää, vaan vihaa myös itseänsä niin paljon, että tuhoaa hänelle tarjotun mahdollisuuden uuteen elämään. 

Me tuhoamme paitsi lähimmäistemme myös oman toivomme; me kadehdimme itseltämme pois sen hyvän, jonka Luojamme ja Vapahtajamme meille antaisi. Jeesus on meidän kyvyttömyytemme, pelkuruutemme ja itsehalveksuntamme uhri. Risti paljastaa meille saman totuuden kuin psykoterapian nimellä kulkeva ihmistiede: ihmisen sisällä on väkivallan rakenne, joka estää häntä ottamasta elämän hyvyydestä ja rakkaudesta sen osan, joka hänelle kuuluisi. Väkivallan seurauksena ihmisellä on pysyvä taipumus ajautua masennukseen ja apatiaan, jossa hän menettää herkimmän ja samalla todellisimman yhteytensä elämään. Elämän tuhlaus, ihanteiden romuttuminen sekä ajan ja mahdollisuuksien valuminen hukkaan  ovat ihmisen osa.

Jumalan Poika, joka yksin voi tuoda niin kipeästi kaivatun Jumalan rakkauden ja hyvyyden synnin maailmaan, tuhotaan. Risti riisuu ihmisen kasvoilta teeskentelyn naamiot: ihminen näkyy sellaisena kuin hän todellisuudessa on, raa'an itsekeskeisenä ja vallanhaluisena, kyvyttömänä toteuttamaan sitä hyvää, mitä hän kuitenkin kipeästi kaipaa.

Ihmisen murhanhimo
Ristillä Jeesus imi itseensä koko ihmiskunnan murhanhimon. Joidenkin laskelmien mukaan ihmiskunnan historian aikana sodissa on tapettu kolme miljardia ihmistä. Mikään eläin ei tuhoa näin järjettömästi ja massiivisesti omaa lajiaan. Ihminen on kaikista maailman olioista ylivoimaisesti turmeltunein. Jeesus, elämänrunsauden esille tuoja ja vääristelevän oikeusmurha uhri, ristiinnaulitaan yhä vielä joka päivä siellä missä vuotaa voimattomien ihmisten viaton veri: Guatemalassa, Salvadorissa, Brasiliassa, Etelä-Afrikassa, Etiopiassa, Kamputseassa, Sri Lankassa... 

Raamatun mukaan synnin merkittävin seuraus maailmassa on väkivalta eikä suinkaan seksuaalinen himo, kuten kirkossa on sittemmin antiikin pakanallisen, ruumiillisuutta vähättelevän ajattelun vaikutuksesta alettu uskoa. Väkivalta on saatanallista, koska se on elämän tuhoamista, anti-luomista, Jumalan luomistyön mitätöimistä. Väkivalta tuhoaa elämää itsevihassa, monimutkaisissa ihmissuhteissa sekä ihmisryhmien ja kansojen välisissä taisteluissa. Vedenpaisumus oli juuri väkivallasta aiheutunut rangaistus:
- Siihen aikaan turmelus levisi maassa Jumalan silmien alla ja väkivalta täytti maan. (1 Moos. 6:11.) 

Totuus ihmisestä on hirvittävä, realistinen ristin totuus. Joka ei myönnä olevansa Jeesuksen murhaaja, ei vielä todella tunne itseään. Sellainen on vielä teeskentelijä, jolla on kaunisteleva ja ulkokultainen kuva itsestään.

Jeesus imi synnin itseensä
Olennaisinta Jeesuksen kärsimyksessä ei ollut hänen fyysinen tuskansa. Maailmassa on monia, jotka ovat kärsineet suurempaakin fyysistä kipua kuin hän. Jeesuksen tuskan ytimenä oli häneen suuntautunut suunnaton vääryys ja epäoikeudenmukaisuus. Häntä kohtasi ihmisen historian suurin oikeusmurha: viattomin, pyhin ja parhain maan päällä elänyt ihminen teloitettiin petollisesti häpeällisimmällä mahdollisella tavalla ilman minkäänlaisia oikeudellisia perusteita. Näin teloitettu Jeesus on solidaarinen kaikkialla maailmassa kaikkina aikoina oikeusmurhan uhreiksi joutuneille.

Jeesuksen ilmoittama Jumala on todellinen ja uskottava, koska hän on itse syvimmällä mahdollisella tavalla osallinen ihmisen tragediasta. 
-Kristukseen, joka oli puhdas synnistä, Jumala siirsi kaikki meidän syntimme, jotta me hänestä osallisina saisimme Jumalan vanhurskauden. (2 Kor. 5:21.) Vanhan käännöksen mukaan Paavali sanoo, että Jumala "teki synniksi" Kristuksen. Ristillä Jeesus absorboi, imi itseensä kaiken ihmisen pahuuden ja perkeleellisyyden. Luther toteaa, että hänestä tehtiin "suurin syntinen" (maximus peccator), jonka maa on päällään koskaan kantanut.

Sovitus ja lunastus
Kun tapetaan "suurin syntinen", johon kaikki ihmismaailman pahuus on siirretty, samalla teloitetaan, rangaistaan ja mitätöidään koko meidän langenneisuutemme. Risti on meidän syntimme teloituspaalu - siinä surmataan hänet, johon koko ihmiskunnan syyllisyys on kiteytetty. Siksi risti on sovituksen ja lunastuksen polttopiste. 

Sovitus ja lunastus ovat Uuden testamentin tärkeimmät käsitteet, joilla Jeesuksen ristin ulottuvuudet ymmärretään, vaikka Uudessa testamentissa ei olekaan mitään yhdenmukaista oppia ristin merkityksestä. Ristin syvä merkitys ei antaudu käsitteiksi, kielelle. Sen sijaan me kohtaamme ristin konkreettisen vaikutuksen, tulemme siitä osallisiksi, kun meidät kasteessa ristiinnaulitaan Jeesuksen kanssa ja kun ehtoollisella otamme vastaan Jeesuksen lihan ja veren.

Jeesus on sovittaja, koska hänet, syytön, tehtiin syylliseksi. Hänessä teloitettiin meidän syyllisyytemme, syntimme sai ansaitsemansa tuomion. Meidän sijassamme hän on kärsinyt sen kuolemantuomion, jonka me ihmiset Jumalan pyhän tahdon rikkojina olemme oikeudenmukaisesti ansainneet. Ilman tätä sovitusta jokainen meistä joutuu kadotukseen, ikuiseen eroon Jumalasta. Jotta me emme joutuisi kadotukseen, maailman syyllisyys päällään Jeesus kävi helvetissä eli erossa Jumalasta meidän sijastamme, kun hän huusi ristillä: "Jumalani, miksi hylkäsit minut?" 

Hän on pelastanut meidät kadotuksesta ja tehnyt rauhan Jumalan ja ihmiskunnan välille. Meille luetaan vapautustuomio: syyllisyyden seuraamukset on sovitettu ja rakkauden velka on maksettu. Luther lausuu Isossa katekismuksessa: 
-Näin karkotettiin kaikki nuo hirmuvaltiaat ja vanginvartijat (Perkele, synti ja kuolema). Heidän tilalleen astui Jeesus Kristus, elämän, vanhurskauden, kaiken hyvyyden ja autuuden Herra. Meidät kurjat ja kadotetut ihmiset hän tempasi helvetin kidasta, voitti meidät vapaiksi ja saattoi takaisin Isän suosioon ja armoon.

Omalla verellään Jeesus on lunastanut eli ostanut vapaaksi meidät synnin, kuoleman ja Saatanan orjuudesta. Samalla hän on maksanut sen suunnattoman velan, johon me Jumalan tahdon, rakkauden kaksoiskäskyn laiminlyöjinä olemme syyllistyneet. Raamatun käyttämä lunastusta tarkoittava sana merkitsee orjan vapaaksi ostamista. 

Vanhan testamentin uhrijärjestelmä, jossa israelilaiset uhrasivat temppelissään eläimiä ja maan tuotteita syntiensä sovitukseksi, ennakoi lopullista, Jumalan itse antamaa uhria. Kristuksen uhrin jälkeen kaikki muut uhrit ovat käyneet tarpeettomiksi:
-Hän ei ole tuonut uhrina pukkien eikä sonnien verta, hän on uhrannut oman verensä. Näin hän on kertakaikkisesti täyttänyt tehtävänsä, astunut sisään kaikkien pyhimpään ja hankkinut meille ikiajoiksi lunastuksen. (Hepr. 9:12.)

Veri on elämänvoima
Miksi veri on niin keskeinen elementti kristinuskossa?  Vanhan testamentin mukaan elävän olion elämänvoima (vanhan käännöksen mukaan "sielu") on veri. Siksi eläinten veren syöminen ja ihmisveren vuodattaminen kiellettiin:
-Mutta lihaa, jossa vielä on jäljellä sen elämänvoima, veri, te ette saa syödä. Ja jokaisen, joka vuodattaa teidän verenne, teidän elämänvoimanne, minä vaadin tilille. (1 Moos. 9:4-5.)

Vanhassa liitossa uhrattiin eläinten verta eli elämänvoimaa ihmisten syntien tähden. Synti tuhoaa elämän - näin tuhotun elämän tilalle tarvitaan uusi elämä. Uhratun eläimen elämänvoima tulee tuhoutuneen elämän sijaiseksi ja korvaajaksi. Eläimet luovuttivat oman elämännesteensä, jotta ihmiset saisivat elää. Jumala sanoo:
- Minä itse olen määrännyt, että veri on tuotava alttarille teidän puolestanne tapahtuvaa sovitusta varten, sillä veressä oleva elämänvoima tuottaa sovituksen. (3 Ms. 17:11.) 

Kristinuskon valossa Vanhan testamentin veriuhrit ovat vain viittaus tulevaan. Eläinten veri ei puhdista syyllisyydestä ja anna iankaikkista elämää, mutta ne ovat ennakoiva merkki siitä uhrista, Kristuksen verestä, joka antaa tämän kaiken. 

Veri on armon aineellinen välikappale
Jostain meille käsittämättömästä syystä Jumala on valinnut veren iankaikkisen elämän aineelliseksi välikappaleeksi - näin silläkin uhalla, että puhe verestä tuntuu monista vastenmieliseltä. Veri on Jumalan rakkauden ja anteeksiantamuksen - ei vihan - väline. 

Raamatun Jumala ei ole aggressiivinen despootti, vaan rakkaus. Siksi hän ei vuodata syyllisten verta, vaan hän lahjoittaa oman verensä, oman elämänvoimansa elämää tuhonneisiin syyllisiin. 

Jeesuksessa Jumala laskeutui alas ihmisen tasolle antaakseen itsensä meille (kondesendenssi-periaate). Antaessaan hyviä lahjojaan ihmisille saman periaatteen mukaisesti Jumala käyttää aina luonnollisia aineellisia välikappaleita - Jumala ei koskaan ilmaise itseään meille paljaana Jumalana (Deus nudus), eikä anna meille armoaan ikään kuin suoraan jostakin meille vieraasta ulottuvuudesta. Armon aineellinen välitys on Jumalan valitsema tapa. Tietysti hän olisi voinut valita muitakin tapoja, mutta näiden vaihtoehtojen pohtiminen ei kuulu ihmisen toimialaan. Luther toteaa tiivistetysti:
-Meidän tulee suostua ottamaan Jumalan lahjat vastaan siihen tarkoitukseen luoduilta välikappaleilta eikä ylimielisesti etsiä muita kuin Jumalan määräämiä tapoja ja teitä.

Jeesuksen veri on yksi armon aineellinen väline. Muita aineellisia välineitä ovat mm. kirjoitettu ja puhuttu Jumalan sana, kasteen vesi, ehtoollisen leipä ja viini sekä konfirmaatiossa ja sairaiden voitelussa käytetty öljy. Yhtäläisiä Jumalan armon aineellisia välittäjiä ovat meille läheiset ihmiset, jotka rakastavat meitä. Esim. vaimo on miehelleen Jumalan armon ruumiillistuma ja päinvastoin.

Vain veri pelastaa
-Ilman verenvuodatusta ei tapahdu anteeksiantamista. (Hepr. 9:22.) Jeesuksen veri on kristinuskon ydin. Jeesuksen veressä meihin vuodatetaan armo ja iankaikkinen jumalallinen elämä. Kukaan ei pelastu omaksumalla oikeita kristillisiä katsomuksia tai arvoja eikä seuraamalla Jeesusta eettisessä ihmisyydessä. 

Kristillisiin arvoihin perustuva uskonnollisuus on vääjäämättä teeskentelevää ulkokultaisuutta. Siinä ihmisen sisin jää muuttumattomaksi. Se on turhauttavaa lakiuskontoa, jossa ihminen yrittää kaunistella itseään, ilman että hänellä on intiimiä yhteyttä persoonalliseen Jumalaan.

Vain veri pelastaa. Veri pyyhkii pois syyllisyytemme - perisyntimme, pahat tekomme ja velkamme siitä, että emme ole rakastaneet ja tehneet hyvää, kuten meidän tulisi. Jeesuksen verellä on kaksinainen vaikutus: veri puhdistaa ja samalla Jumalan Pojan iankaikkinen elämänvoima alkaa virrata meissä. Jeesuksen veri tulee meihin, hän luovuttaa meille elämännesteensä, oman jumalallisen elämänsä. 

Me syömme ja juomme Jumalan
Jeesuksen ristiin kuuluu vahva kommunikatiivinen ulottuvuus: hänet piti teurastaa fyysisesti, jotta hänen pelastava lihansa ja verensä olisi jaettavissa maailman kaikkien, elämää vastaan rikkoneiden ihmisten nautittavaksi. 

Kuinka Jeesuksen veri tulee meihin? Näin tapahtuu esimerkiksi silloin, kun meille yksityisessä tai yhteisessä ripissä julistetaan: "Sinun syntisi ovat sinulle anteeksi annetut Jeesuksen Kristuksen nimessä ja veressä." 

Näin tapahtuu myös jokaisella ehtoollisella; Jeesus sanoo: 
-Mutta sillä, joka syö minun lihani ja juo minun vereni, on ikuinen elämä. Joka syö minun lihani ja juo minun vereni, pysyy minussa ja minä pysyn hänessä. (Joh. 6:54, 56.)

Suun kautta tapahtuvan aineellisen kommunikaation kautta tulemme osalliseksi Jeesuksen jumalallisesta elämästä. Suu on se aukko, josta kolmiyhteinen Jumala tulee meidän sisimpäämme asumaan. Samasta aukosta hän jatkuvasti ruokkii ja vahvistaa meitä anteeksiantamuksellaan ja jumalallisella läsnäolollaan, jotta me jaksaisimme kantaa elämän raskasta taakkaa. Kaiken aikaa oma elämänvoimamme on valumassa hukkaan. Me uuvumme ilman Jeesuksen elämänvoimaa.

Tulet osalliseksi jumalallisesta elämästä
Miten voit tulla osalliseksi jumalallisesta elämästä? Mene messuun, avaa suusi ja anna Jeesuksen Kristuksen tulla elämääsi, sisimpääsi, kaikkeesi! Tai mene jonkun Kristukseen uskovan luokse, tunnusta ripissä hänelle syntisi ja anna hänen lausua sinulle synninpäästö Jeesuksen Kristuksen nimessä ja veressä. 

Tai lausu sielunhoitajan kanssa yhdessä - tai mennessäsi ehtoolliselle rukoile hiljaa itseksesi ja levitä Jumalan eteen koko konkurssipesäsi - esimerkiksi näin:
-Jeesus Kristus, olen syyllinen ja ansaitsen kadotuksen. En rakasta Jumalaa yli kaiken enkä lähimpiäni kuten itseäni. Sinä olet kutsunut minut omaksesi jo kasteessa, mutta minä olen kääntänyt selkäni sinulle. Armahda sinä minua, anna kaikki syntini ja velkani anteeksi. Kiitos, että sinä kutsut minua uudelleen yhteyteesi. Minä avaan nyt elämäni oven sinulle. Tule minun Vapahtajakseni. Kiitos, että sinä olet vuodattanut veresi minunkin tähteni. Kiitos, että sinä kärsit minun rangaistukseni. Kiitos, että pyhässä ehtoollisessa sinä annat itsesi minulle. Kiitos, että minulla on nyt iankaikkinen elämä, koska sinä olet tämä elämä ja sinä asut minussa. Aamen.

Risti on Jumalan hulluutta
Oppi sovituksesta ja lunastuksesta kuuluu kristinuskon keskeisiin mysteereihin eli salaisuuksiin. Voisimme sanoa, että ajatus itsensä uhraavasta ja itsensä meille antavasta Jumalasta on juuri se kristinuskon proprium, omintakeisin aines, joka selvimmin erottaa kristillisen uskon kaikista muista maailman uskonnoista. Suurten uskonnollisten johtajien opetuksia kuunnellaan - joskus jopa noudatetaankin. Mutta kukaan ei ole koskaan väittänyt, että pitäisi syödä heidän lihaansa ja juoda heidän vertaan. Tässä on suurin ero Jeesuksen ja kaikkien muiden uskonnonperustajien välillä.

Sovitus ei ole looginen eikä järjelle läpinäkyvä; sanoma rististä on yhä edelleen hullutus. Jumalan hulluus on siinä, että hän nöyrtyy, vaikka onkin Jumala ja kaiken Herra. Saatanallinen alkusynti on ylpeyttä; jumalallinen pelastus merkitsee ylpeyden negaatiota. Jumalan Pojan nöyrtyminen pirullisten ihmisolentojen häväistäväksi on äärimmäisin antisaatanallinen teko. Jeesuksen nöyrtyminen kumoaa alkusynnin perustuksen rauettamalla tyhjiin saatanallisen ylpeyden. 

Sovitus tulee ylhäältä, Jumala on itse sovituksen subjekti, sovinnon lahjoittaja ja tekijä. Sovituksen perusteena on silkka Jumalan agape-tyyppinen rakkaus, se ei perustu mihinkään oikeudelliseen välttämättömyyteen. 

Kirkko on ollut jokseenkin pidättyväinen lausumaan sovituksesta ja lunastuksesta kiinteitä opillisia näkemyksiä. Klassiseen kristilliseen oppiin kuuluu se, että Jumala on Kristuksen uhrikuoleman kautta sovittanut meidät itsensä kanssa ja voittanut ihmiskuntaa vankina pitävät turmiovallat. Vanha alkukristillisen uskon ilmaus kiteytyy huudahdukseen: "Kristus on voittaja!" 

Myöhempiä näkemyksiä
Alkukristillinen ajatus Kristuksesta turmiovaltojen voittajana on säilynyt kenties parhaiten ortodoksisen kirkon sovitus-näkemyksessä. Keskiajalla katolinen sovitusoppi muuttui järkiperäiseksi ja juridiseksi. Ylipäätään antiikin Rooman ajoista latinalaiselle kulttuurille ominainen juridiikan korostus on vaikuttanut katoliseen teologiaan ja kirkon elämään. Tässä suhteessa 1500-luvulla katolisuudesta eronnut luterilainen kirkko on pitkälle riippuvainen vuosituhantisesta keskiajan perinnöstä.

Keskiajalla ajateltiin, että ihmisen synti loukkaa pyhän Jumalan kunniaa eikä Jumala voi tyytyä noin vain armahtamaan. Vaihtoehtoina Jumalan kunnian palauttamiseksi on joko rangaistus tai hyvitys. Koska ihminen ei voi itse korvata aiheuttamaansa välirikkoa Jumalan kanssa - se merkitsisi ihmiskunnan kadotusta - tilalle astuu Jeesus Kristus, tosi ihminen ja tosi Jumala, joka kärsimisellään saa aikaan hyvityksen (satisfaktion). Pyhän Jumalan oikeutettu viha kohdistui tähän sijaisuhriin, minkä seurauksena ihmiselle luetaan vapautustuomio. Sovitusta ei voi antaa muu kuin Jumala eikä sitä voi suorittaa muu kuin ihminen; siksi on välttämätöntä, että sen tekee jumalihminen. Jumalasta tuli sekä sovituksen subjekti, se joka suorittaa hyvityksen, että objekti, se jolle hyvitys suoritetaan.

Juridinen sovitusoppi korostaa kirkon välittävää roolia Kristuksen ansion aarrekammion taloudenhoitajana. Jumala armahtaa kirkkoa, joka tarjoaa Jeesuksen Kristuksen uhrin hyvityksenä Jumalalle. Sovituksen alkuperä on "ylhäältä", Jumalan lahja Kristuksessa, mutta sen ajankohtaistaminen toteutuu "alhaalta", erityisesti jokaisessa messussa, kun Golgatan uhri jälleen kannetaan esiin ja tarjotaan hyvityksenä Jumalalle.

Liberaali näkemys
Valistuksen järkiperäisyyden seurauksena 1700-luvulta alkaen liberaalissa protestanttisessa teologiassa on esiintynyt subjektiivinen ja humaanistava näkemys ristin merkityksestä. Kun oppi sovituksesta hylätään järjenvastaisena mytologiana, Jeesukselle jää lähinnä esikuvan rooli: hän on "ideaali ihminen", "aito uskova", joka esimerkillään osoittaa tien Jumalan yhteyteen ja synnyttää ihmisissä halun seurata häntä. 

Usko on samaa kuin eksistenssin, yksilön olemassaolon, samaistuminen Jeesuksen olemisentapaan, täydelliseen riippuvuuteen Jumalasta. Äärimmäisillään tämä riippuvuus ilmeni ristillä, kun Jeesus Jumalan hylkäämänä antoi henkensä Isän käsiin. Näin ristin merkitys pyrittiin ymmärtämään järkevästi ja historiallisesti. Ei tarvita verimytologioita eikä myyttisiä näkemyksiä turmiovaltojen voittamisesta. Kaiken perustana on yksinkertainen historian Jeesus.

Liberaalin ajattelun ongelmana on se, että näkemys Jumalan objektiivisesta armosta katoaa: pelastus on vain Jeesuksen seuraamista samanlaisessa uskossa ja kuuliaisuudessa. Viime kädessä ihminen itse pelastaa itsensä. Liberaaliteologia ei näe synnin ja Saatanan mahtia realistisesti. Ihmiskäsitys on lähempänä humanismia kuin kristinuskoa. 

Teologia, joka vesittää Jeesuksen veren mysteerin, johtaa hengelliseen anemiaan, verenvähyyteen. Jos Jeesuksen veri ei ole meille elävä todellisuus, turha on puuhastella kirkon uudistamista. Uusi, tuore näkemys Jeesuksen veren keskeisestä merkityksestä on luovuttamaton aarre niille, jotka rukoilevat kristillisten seurakuntien hengellisen uudistuksen puolesta.

Elämä on ristin muotoinen
Vaikka Jeesuksen seuraaminen ei pelastakaan ihmistä, risti kuitenkin osoittaa jo pelastuneille kristittynä elämisen mallin: Vapahtajan seuraajat on kutsuttu kantamaan ristiä eli kestämään turmeltuneen elämämme raskautta ja sietämään sekä omaa että toisten heikkoutta, vajavuutta ja pahuutta. He kantavat omaa ristiään, ja Mestarinsa ristiä muistaen he kestävät tämän kovan elämän realiteetit sekä omassa sisimmässään jatkuvasti koetun hyvän ja pahan välisen ristiriidan menettämättä toivoaan. 

Usko Jeesukseen ei poista elämämme ongelmia eikä anna meille helppoa oikotietä onneen ohi vaikeuksien. Myös Jeesuksen seuraajan elämään kuuluvat taistelu, inhimilliset vaikeudet, lankeemukset ja epäonnistumiset. Olennaisin ero Jeesukseen uskovan ja ei-uskovan välillä on se, että kristityn elämässä on jatkuvasti läsnä hän, joka on kantanut kaikkein raskaimman ristin. Suurimmankaan onnettomuuden kuilussa kristitty ei ole yksin. Hänellä on tulevaisuus ja toivo.

YLÖSNOUSEMUS

*Ellei ylösnousemusta ole, miten me silloin eroamme eläimistä? Ellei ylösnousemusta ole, ei ole mitään Jumalaa eikä kaitselmusta, vaan kaikki tapahtuu sattumalta. (Johannes Damaskolainen.)
*Taivaaseen astumisen opillinen merkitys on ihmisluonnon kirkastaminen, ihmisen paluu Jumalan yhteyteen. Sitä voidaan sanoa ihmisen pääsemiseksi itse jumaluuden ehtymättömille alkulähteille. (T.Hopko.)
*Kuoleman maku on kielelläni. Tunnen jotakin, mikä ei ole tästä maailmasta. (W.A.Mozartin viimeiset sanat.)
*Meidän Herramme ei ole kirjoittanut ylösnousemuksen lupausta vain kirjoihin, vaan jokaiseen kevään lehteen. (M.Luther.)
*Jumalan Poika on kuollut; se on kerrassaan uskottavaa, koska se on luonnotonta. Hänet haudattiin ja hän nousi ylös; se on varmaa, koska se on mahdotonta. (Tertullianus.)

Ensimmäisestä pääsiäisaamusta alkaen Nasaretin Jeesuksen seuraajat uskovat ylösnousseen mestarinsa olevan Kristus eli Messias (kreik. Khristos = hepr. Mashiah = voideltu, voitelun kautta erityiseen Jumalan asettamaan virkaan kutsuttu), Jumalan Poika ja maailman Vapahtaja. Hän on murtanut synnin, kuoleman ja Saatanan vallan - ihmiskunnalle on auennut tulevaisuus ja toivo! 

Kristinuskon koetinkivi
Ylösnousemus on kristillisen uskon koetinkivi. Erityisesti ortodoksisen kirkon usko ja teologia ovat ylösnousemus-keskeisiä. Ilman toivoa ylösnousemuksesta uskomme olisi täysin turha. "Mutta ellei Kristusta ei ole herätetty, teidän uskonne on pohjaa vailla ja te olette yhä syntienne vallassa", sanoo Paavali (1 Kor. 15:17). Kristuksen ylösnousemus on "meille kaikkein tärkein uskonkappale", toteaa myös uskonpuhdistaja Martti Luther ja jatkaa: 
-Ellei näet olisi ylösnousemusta, ei meillä olisi lainkaan lohtua eikä toivoa; kaikki se, mitä Kristus on tehnyt ja kärsinyt meidän puolestamme, olisi tapahtunut turhaan.

Historiallinen tosiasia
Kirkko on aina uskonut Jeesuksen ylösnousemukseen historiallisena tosiasiana. Jeesuksen hauta oli todella tyhjä; apostolien alkaessa julistaa ylösnoussutta Kristusta viranomaisten olisi ollut helppo tuoda esille Jeesuksen mädäntynyt ruumis. 

Vanha teoria siitä, että opetuslapset varastivat Jeesuksen ruumiin, kätkivät sen ja keksivät tarinan ylösnousemuksesta, ei ole vakuuttava ottaen huomioon sen, kuinka pelokkaina he olivat paenneet kiirastorstai-iltana ja pysytelleet siitä alkaen lukittujen ovien takana viranomaisten pelossa. Jeesuksen hauta oli sitäpaitsi roomalaisten sotilaiden vartioima, jotka suorittivat tehtäväänsä oman henkensä kaupalla. Myös ajatus, että Jeesus oli vain valekuollut ja ilmestyi "pyörtymisensä" jälkeen oppilailleen, tuntuu heppoiselta. Jeesusta kiduttivat ja hänet teloittivat tähän tarkoitukseen erikoistuneet roomalaiset ammattisotilaat. 

Joku voi viitata opetuslasten herkkäuskoisuuteen, he näkivät hallusinaatioita. Mutta: Pietari kielsi kolmesti edes tuntevansa Jeesusta; Tuomas kieltäytyi uskomasta, ellei saa käsin koskettaa Jeesusta. Koko opetuslapsijoukko kieltäytyi uskomasta naisia, jotka väittivät nähneensä Jeesuksen ylösnousseena. Tällainen ei viittaa herkkäuskoisuuteen - pikemminkin päinvastoin.

Itse ylösnousemus sekä ensimmäisten kristittyjen ylösnousemususko ovat se historiallinen tosiasia, jolle kirkon usko perustuu. Jeesuksen oppilaissa tapahtunut suuri muutos on kenties vakuuttavin näyttö Jeesuksen ylösnousemuksen todellisuudesta. Uuden testamentin mukaan runsaat 500 ihmistä näki eri aikoina neljänkymmenen päivän kuluessa ylösnousseen Jeesuksen ennen hänen taivaaseenastumistaan. 

Ylösnousemuksen merkitys
Kuitenkin tärkeämpää kuin käsittää ylösnousemuksen historiallisuus on ymmärtää se ainutlaatuisena pelastustapahtumana. Jeesuksen ylösnousemus osoittaa, että Isä on hyväksynyt ristillä tapahtuneen sovituksen ja lunastuksen. Synnin mahti on voitettu ja ihmisten ansaitsema rangaistus on kärsitty. Samalla Jeesus on voittanut kuoleman, joka tuli ihmisen osaksi syntiinlankeemuksessa. Ihmiskunnalle on näin annettu varma toivo ylösnousemuksesta ja iankaikkisesta elämästä. Kristus kukisti "pahan kolminaisuuden", synnin, kuoleman ja Saatanan.

Edelleen Jeesuksen ruumiillinen ylösnousemus todistaa, että Jumala ei väheksy luomaansa aineellista maailmaa, vaan puhdistaa ja uudistaa sen. Jumala ei pelasta vain ihmisen sielua tai henkeä; maailman lopussa tapahtuva ylösnousemus merkitsee koko ihmisen herättämistä, myös ruumiin ylösnousemusta. Apostolisen uskontunnustuksen lause uskosta ruumiin ylösnousemukseen on ollut alun alkaen tärkeä oikeauskoisuuden tunnus, joka erotti kristinuskon monenkirjavista harhoista.

Mitä ylösnoussut Jeesus tekee tällä hetkellä? Raamatun mukaan hänet on korotettu Isän rinnalle; hän on Herra, osallinen Jumalan olemuksesta ja kaikkialla läsnä. Hän rukoilee edestämme ja me voimme rukoilla Jeesusta Kristusta ja lähestyä Isää hänen nimessään. 

Jeesuksen ylösnousemus antaa maailmanhistorialle lopunajallisen leiman: hän on tuonut varmuuden historian lopussa tapahtuvasta kaikkien ihmisten kuolleista herättämisestä, viimeisestä tuomiosta ja uudesta luomisesta. Ihmisen Poika saapuu tuomitsemaan elävät ja kuolleet, minkä jälkeen tapahtuu uusi luominen ja ikuisen Jumalan valtakunnan näkyvä perustaminen. Kaikki ihmiset herätetään, mutta vain Kristukseen uskovat pääsevät osallisiksi ylösnousemuksesta, joka on enemmän kuin pelkkä henkiin herättäminen.

KRISTUS

*Älä tule takaisin, lakkaa vainoamasta meitä vapaudellasi. (Suurinkvisiittorin repliikki Kristukselle F.M.Dostojevskin teoksessa "Karamazovin veljekset".)
*Jos Shakespeare astuisi tähän huoneeseen, me kaikki nousisimme, mutta jos Jeesus Kristus tulisi, me kaikki polvistuisimme. (C.Lamb.)
*Kristuksella on paljon ihailijoita, mutta vähän seuraajia. (Tuomas Kempiläinen.)
*Jos Jumala on tullut lihaksi - jos hän on syntynyt ja ollut lapsi, joka leikkii maan tomussa - silloin ei ihmistä enää voida loukata loukkaamatta samalla itse Jumalaa. (V.Messori.)

Jeesuksen oppilaat eivät saarnanneet opinkappaleita, vaan he olivat synnin, kuoleman ja Saatanan voittaneen Kristuksen eläviä todistajia. Kuitenkin jo ensimmäisen sukupolven kristityt alkoivat muodostaa kiinteitä opillisia ajatusmuotoja ja lausumia, mikä näkyy selvästi eräistä Uuden testamentin kirjoista. 

Harhat pakottivat oppiin
Oppi ei kuitenkaan syntynyt teoreettisesta mielenkiinnosta, vaan käytännön pakosta. Opinmuodostuksen taustalla oli lukuisten erilaisten harhojen ilmaantuminen, mikä uhkasi tuhota kristinuskon keskeisimmän sisällön: sanoman armahtavasta Jumalasta, joka Jeesuksen Kristuksen opetuksen, elämän, kuoleman ja ylösnousemuksen kautta on avannut syntiin vajonneelle ihmiskunnalle tulevaisuuden ja toivon. Erityisesti Paavali kantoi huolta oikeasta apostolisesta opista:
-Pysykää siis lujina, veljet, ja pitäkää kiinni niistä opetuksista, joita olemme suullisesti tai kirjeessämme antaneet teille. (2 Tess. 2:15.)

Oppeja tarvittiin myös, koska kristinuskon levitessä yli kulttuuri- ja kielirajojen haluttiin varmistaa kirkon ykseys ja historiallinen jatkuvuus, uskollisuus apostolien alkuperäiselle todistukselle. Opinkappaleilla oli myös kasvatuksellinen tarkoitus: lyhyin, iskusananomaisin lausein oli helppo opettaa ja omaksua uskon pääkohdat. Esimerkiksi Apostolinen uskontunnustus oli alunperin kastetunnustus, jonka kasteelle tuleva henkilö lausui omaksumansa uskon ilmauksena.

Yleisimmät harhat
300- ja 400-luvuilla esiintyi pääasiassa kahdentyyppisiä kristologisia (Kristusta koskevia) harhaoppeja. Ensinnäkin kannatusta sai ns. yläkristologinen ajattelutapa, jonka mukaan Jeesuksella on oikeastaan vain yksi, jumalallinen luonto. Myös hänen ihmisyytensä on erityistä jumalallista laatua ja siten erilainen kuin meidän luontomme. Harhaoppi nimettiin monofysitismiksi, yksiluonto-opiksi (kreikan monos = yksi, ainoa; fysis = luonto).

Tämän harhan seurauksena Jumalan Pojan lihaksi tuleminen eli inkarnaatio olisi vain näennäinen (dokeettinen) - Jeesus ei ole täysi ihminen. Vastaavasti myös Kristuksen kärsimys on näennäinen, minkä seurauksena raamatullinen näkemys sovituksesta ja lunastuksesta tulee hämäräksi. "Jos ristillä ei ollut todellinen ruumis, ei ehtoollisessakaan voi olla todellinen ruumis," toteaa kirkkoisä Tertullianus. Ei ole myöskään aitoa toivoa meidän ruumiimme ylösnousemuksesta, ellei ylösnoussut Jeesus ollut meidän kaltaisemme. Ortodoksisissa kirkoissa on aina vallinnut tietty viehtymys yläkristologiaan, vaikkei harhaoppisuuteen saakka.

Toiseksi oli olemassa ns. alakristologisia virtauksia, joiden mukaan Kristuksen jumalallinen ja inhimillinen luonto on pidettävä toisistaan erillään. Tätä 400-luvun alussa erityisesti piispa Nestorioksen edistämää harhaa nimitettiin duofysitismiksi, kaksiluonto-opiksi (kreikan duo = kaksi; fysis = luonto). Nestorios opetti, että Maria synnytti vain ihmisen, jonka Jumala sittemmin varusti erityisellä voimalla ja viisaudella. Kristus ei ole olemukseltaan jumalallinen. Hänen "jumaluutensa" on pikemminkin toiminnallinen tai moraalinen todellisuus, joka ilmenee kuuliaisuutena Isälle.

Myös alakristologiassa inkarnaatio ja sovitus kumoutuvat. Jeesus on vain ihminen, vaikkakin yliluonnollisin kyvyin dynamisoitu superihminen. Tällainen Jeesus ei voi olla ristillä maailman synnin päällensä ottava Jumalan Poika. 
-Jos Kristus on vain luotu olento, niin meillä ei ole hänessä yhteyttä Jumalan kanssa eikä hänen kauttaan Jumalan lahjoja. (Athanasios, k. 373.)

Nykyisin alakristologista ajattelua voidaan havaita länsimaisissa liberaaliteologisissa suuntauksissa sekä monissa nykyaikaisissa parakristillisissä harhoissa, kuten esim. Jehovan todistajien opetuksessa.

Tosi ihminen ja tosi Jumala
Omaksuessaan 100-200-lukujen taitteesta peräisin olevan Apostolisen ja 300-luvulla syntyneen Nikean tunnustuksen kirkko määritti rajat em. harhaoppeihin. Sittemmin kirkko omaksui opin Jeesuksen Kristuksen kahdesta luonnosta: hän on samanaikaisesti tosi ihminen ja tosi Jumala. Tämä ajattelutapa sai lopullisen muotonsa neljännessä ekumeenisessa, kaikkia kristittyjä edustavassa kirkolliskokouksessa eli konsiilissa Khalkedonissa v. 451. Tämä neljäs kirkolliskokous on merkittävin yhtenäisen kristikunnan konsiileista. Ulkonaisestikin se oli mahtavin ja edusti kattavimmin vanhan kirkon seurakuntia.

Konsiilin laatimassa tunnustuksessa sanotaan mm.: 
-Seuraten siis pyhiä isiä me opetamme yhtäpitävästi kaikkia tunnustamaan yhtä ja samaa Poikaa, meidän Herraamme Jeesusta Kristusta, joka on täydellinen jumaluuden puolesta ja täydellinen ihmisyyden puolesta, todellisesti Jumala ja todellisesti ihminen, jolla on järjellinen sielu sekä ruumis ja joka on samaa olemusta Isän kanssa jumaluuden puolesta ja samaa olemusta meidän kanssamme ihmisyyden puolesta -- Me opetamme yhtä ja samaa Kristusta, Poikaa, Herraa, Ainosyntyistä, joka on tunnustettava kahdessa luonnossa sekoittamatta, muuttamatta, jakamatta ja erottamatta.

Aito paradoksi
Torjuessaan kristologiset harhat kirkko löysi aidon paradoksin, näennäisen ristiriidan, käytön. Jeesuksen Kristuksen sanotaan olevan "yksi persoona kahdessa luonnossa", ilman että hänen ihmisyyttänsä tai jumalallisuuttansa mitenkään sekoitetaan keskenään, muutetaan kummankaan luonnon hyväksi, erotetaan toisistaan tai jaetaan osiin. Kysymyksessä on uskonnollinen paradoksi, tunnustus sulkee vastakohdat ykseyteen, ajatus Jeesuksesta tosi ihmisenä ja tosi Jumalana ei mahdu mihinkään loogiseen kaavaan. 

Khalkedonin tunnustus raivaa "tilan", johon Uuden testamentin moni-ilmeinen sanoma Kristuksesta sopii, ilman että tämän sanoman sisältö voitaisiin lopullisesti ja tyhjentävästi ymmärtää. Tunnustus sisältää "aukon", koska uskon salaisuutta ei voida ilmaista tyhjentävästi ajatuksin tai sanoin. Uskontunnustuksen varsinainen paikka onkin jumalanpalveluksessa ja rukouksessa.

Totuus ei saa lopullista määritelmää, vaan säilyy jatkuvasti salaisuutena synnyttäen samalla uusia tuoreita tulkintoja ja näkemyksiä Jeesuksesta Kristuksesta. Jotkut voivat mieltyä profeetallisen radikaaliin Nasaretilaiseen, toiset taas palvovat mieluummin täydellisyyksien maailmasta ikonien lävitse meihin katsahtavaa, Isän luokse korotettua Kristusta. Molempiin mieltymyksiin - ja lukuisiin muihin - on perusteet Raamatussa. Tunnustus vain piirtää rajat tietylle "pelikentälle", jolla tulkintojen on liikuttava, jos halutaan pysyä historiallisen kristinuskon piirissä. Jos joko Jeesuksen Kristuksen täysi ihmisyys tai täysi jumaluus hämärtyvät, pudotaan pois tältä pelikentältä. 

Tosi ihmisyys esille
Perinteinen teologia on suunnannut päämielenkiintonsa Kristuksen merkitykseen pelastajana ja hänen jumalallisiin ominaisuuksiinsa. Raamatuntutkimus on kiinnittänyt huomiota siihen, kuinka hämmästyttävän vähän Paavali, apostoleista tärkein, viittaa Jeesuksen sanoihin tai toimintaan ennen ristiinnaulitsemista. Hän ei halua tuntea Kristusta "pelkästään inhimilliseltä kannalta" (2 Kor. 5:16) - ristiinnaulittu ja ylösnoussut Kristus ovat hänelle kaikki kaikessa. Apostolinen todistus välittää sanomaa ristiinnaulitusta ja ylösnousseesta Vapahtajasta; pääsiäisen jälkeen historian Jeesus Nasaretilainen ymmärretään oikein tämän todistavan saarnan lävitse, erottamatta historiallista henkilöä uskon tunnustamasta Kristuksesta, Jumalan Pojasta. 

Kuten edellä totesimme, nykyaikana esiintyy oikeutettu vaatimus nostaa esille entistä enemmän myös Jeesuksen ihmisyys. Ihmisyksilön, ihmisarvon ja -oikeuksien tullessa entistä tärkeämmiksi kulttuuria ja politiikkaa muokkaaviksi tekijöiksi on syytä tutkia, millaista ihmisyyttä Jumalan Poika edustaa. Onhan hän Khalkedonin päätöksen mukaisesti myös tosi ihminen.

Kristusta koskevat opinkohdat
Kaiken kaikkiaan kirkko on omaksunut seuraavat Jeesusta Kristusta, hänen persoonaansa ja hänen työtänsä koskevat opinkohdat. Nämä ovat samalla raamatuntulkinnan ohjeita, joihin kaikki kristityt ovat  pitäytyneet varhaisista vuosisadoista alkaen. Alkuperäinen opillinen kehitys tapahtui kahdeksan ensimmäisen vuosisadan aikana jakamattomassa kristikunnassa ja on siten kaikkien nykyisten kirkkokuntien yhteistä henkistä omaisuutta. Viimeisin kristikunnan yhteinen kirkolliskokous, seitsemäs ekumeeninen konsiili, pidettiin v. 787. 

Kristus ennen maailmaan tuloa
Oppi pre-eksistenssistä eli ennalta olemisesta: Jumalan Poika ei ole luotu, vaan hän on ollut olemassa ennen maailmankaikkeuden luomista, hän on "Jumalan ainoa Poika" - kenelläkään toisella ei ole samaa asemaa - "ennen aikojen alkua Isästä syntynyt -- syntynyt, ei luotu". Hän on yhtä ajaton ja ikuinen kuin Isä. Kolminaisuusopin mukaisesti hän on "samaa olemusta kuin Isä". (Nikean tunnustus.) 

Oppi luomisesta Kristuksen kautta: Kristus on Poika, "jonka kautta kaikki on saanut syntynsä" (Nikean tunnustus). Hän on myös luomistyön päämäärä: "hänessä luotiin kaikki", "kaikki on luotu hänen kauttansa ja häneen" (Paavali). 

Jumala tuli ihmiseksi
Oppi kenosiksesta eli tyhjentymisestä: Kristus luopui jumalallisista ominaisuuksistaan ja asemastaan Isän luona tullakseen ihmiseksi. "Hän luopui kaikesta ja otti orjan muodon" (Paavali). 

Oppi inkarnaatiosta eli Jumalan ihmiseksi tulemisesta: Jeesus on siinnyt Pyhästä Hengestä ja syntynyt Neitsyt Mariasta ihmiseksi. Keskiajalla teologiassa kiisteltiin, siitä, olisiko Kristus joka tapauksessa syntynyt ihmiseksi, vaikkei ihmiskunta olisi langennutkaan. Tuliko Vapahtaja maailmaan välttämättömyyden pakosta vai kuuluiko hänen syntymänsä joka tapauksessa Jumalan maailmansuunnitelmaan? Osa teologeista oli sitä mieltä, että Jumalan koko luomistyö tähtäsi Kristukseen, luomakunnan Herraan. Hän olisi syntynyt maailmaan, vaikka se olisi säilynyt turmeltumattomana. Joka tapauksessa Jumalan ihmiseksi tuleminen osoittaa ihmisen ja luonnon äärettömän arvon Luojalleen. Lankeemuksenkin jälkeen Jumala vielä ottaa yhteyttä luomaansa maailmaan saadakseen sen takaisin itselleen.

Oppi Kristuksen kahdesta luonnosta: ihmiseksi tulleena Jumalan Poikana Jeesus Kristus on yksi persoona kahdessa luonnossa, tosi ihminen ja tosi Jumala. 

Jumalan Pojan nöyryytys ja voitto
Oppi sovituksesta ja lunastuksesta: ristinkuolemallaan Jeesus on sijaiskärsijänä sovittanut ihmiskunnan syyllisyyden ja rangaistuksen sekä lunastanut eli ostanut ihmiset vapaiksi synnin, kuoleman ja Saatanan vallasta. Samalla hän on voittanut nämä kolme turmiovaltaa. 

Oppi ylösnousemuksesta. Jumala on herättänyt Kristuksen kuolleista, turmiovallat on voitettu, mikä sinetöi ristillä tapahtuneen sovituksen ja lunastuksen sekä antaa koko kristinuskolle lopunajallisen eli eskatologisen sisällön. Jo nyt voimme uskossa olla varmoja Kristuksen voitosta, vaikka tämä voitto ei vielä olekaan käsin kosketeltava ja nähtävä realiteetti.

Oppi Kristuksesta kirkon päänä: Nykyisessä maailmanajassa Kristus vaikuttaa Pyhän Henkensä kautta kirkossa, sanan ja sakramenttien välityksellä. Hän on kirkon pää ja kirkko on hänen ruumiinsa. 

Oppi taivaaseenastumisesta: Kristus on "astunut ylös taivaisiin" Jumalan luokse ja hänet korotettu arvoasemaan "Isän oikealle puolelle" (Apostolinen ja Nikean tunnustus). Varsinkin idän ortodoksinen teologia korostaa Kristuksen taivaanastumisen merkitsevän ihmisluonnon jumalallistamista: kysymys on ihmisen paluusta Jumalan yhteyteen, ihmisyyden pääsystä jumaluuden alkulähteille. 

Jeesus tulee - oletko valmis?
Oppi Kristuksen paluusta eli parusiasta, viimeisestä tuomiosta ja uudesta luomisesta: Kristus palaa maailmanhistorian lopussa suuressa kunniassa maailmaan. Hän "on tuleva tuomitsemaan eläviä ja kuolleita" (Apostolinen ja Nikean tunnustus). Viimeisellä tuomiolla Kristus tuomitsee elävät ja kuolleet, jotka herätetään tuomiolle. 

Tuomion seurauksena langenneet enkelit ja osa ihmiskuntaa joutuvat iankaikkiseen rangaistukseen; turmeltumattomat enkelit ja osa ihmiskuntaa elävät ikuisesti Jumalan valtakunnassa, "uudessa taivaassa ja uudessa maassa", jotka syntyvät Jumalan uudistavan luomistyön seurauksena.

MARIA

*Kristuksen ystävät eivät kärsi kuulla, että Jumalan äiti olisi milloinkaan lakannut olemasta neitsyt. (Pyhä Basileios Suuri.)
*Jumala ei voi olla läsnä kaikkialla - siksi hän loi äidin. (S.Freud.)
*Maria, Jumalan äiti, rukoilee kirkon puolesta. (F.Melanchthon.)
*Jumala on kuollut, mutta ei huolta: Maria on taas raskaana. (Seinäkirjoitus.)

-Minä en voi hyväksyä kristittyjen monijumalisuutta. Teidän uskonnossanne on Isä, Äiti ja Poika. 
Näin sanoi kerran eräs muslimi keskustellessani hänen kanssaan. Tutustuessaan kristinuskoon sen ortodoksisessa muodossa hän sai vaikutelman, että Pyhään Kolminaisuuteen kuuluvat Luoja, Maria ja Jeesus. On totta, että uskoomme kuuluu vahva feminiininen elementti, vaikka protestanttisuus onkin karsinut sen minimiin.

Maria on esikuva ja välittäjä
Aivan alusta saakka kristityt ovat osoittaneet erityistä kunnioitusta Jeesuksen äidille Marialle. Luukkaan evankeliumin mukaan jo Maria itse ennusti: 
-Tästedes kaikki sukupolvet ylistävät minua autuaaksi. (Luuk. 1:48.) 

Marialle osoitetaan arvonantoa nöyrän ja kuuliaisen uskon esikuvana. Halki vuosisatojen kristityt ovat tottuneet myös lähestymään Jumalaa Marian kautta. Joidenkin on helpompaa puhua tälle kirkon äitihahmolle kuin osoittaa rukouksensa jollekin Pyhän Kolminaisuuden persoonista. 
Läntisessä kristikunnassa yleisin Marialle osoitettu rukous on ns. Enkelin tervehdys eli Ave Maria: 
-Terve, Maria, armoitettu. Herra olkoon sinun kanssasi. Siunattu sinä vaimojen joukossa ja siunattu sinun kohtusi hedelmä Jeesus. Pyhä Maria, Jumalan äiti, rukoile meidän syntisten edestä nyt ja meidän kuolemamme hetkellä.

Maria ja kirkon oppi
Ihmiskunnan vapauttamiseksi pahan orjuudesta tarvittiin synnitön Vapahtaja. Tämä vapauttaja on Jumalan Poika, jonka alkuperä on perisynnin tilassa olevan ihmiskunnan ulkopuolella. Jumala toimii ihmisen pelastamiseksi ihmisen tasolla. Siksi Jumalan Poika on myös tosi, täysi ihminen. Tätä uskon paradoksia, vastakohdat ykseyteen sulkevaa salaisuutta pyrittiin tekemään ymmärrettäväksi uskontunnustusten lauseella: "Sikisi Pyhästä Hengestä, syntyi Neitsyt Mariasta." Pyhä Henki osoittaa Kristuksen jumaluuden ja Maria Jeesuksen ihmisyyden.
-Herran äidin taholta tuli vain luonto yhteiseksi, ei syyllisyys. (Paavi Leo Suuri, k. 461.)

Oppi neitseestäsyntymisestä varjelee ajatusta Jeesuksen ainutlaatuisuudesta. Maailman Vapauttaja ei voi olla vain langenneen ihmissuvun jäsen; hänen täytyy samanaikaisesti tulla turmeltuneen ihmiskunnan ulkopuolelta, Jumalan todellisuudesta. 

Maria sai ensimmäisinä kristillisinä vuosisatoina erityisen aseman teologiassa, kun kirkko taisteli erilaisia Kristusta koskeneita harhaoppeja vastaan. Oppi Mariasta eli mariologia oli eräänlainen kristologian tukirakenne. 

Jakamattoman kristikunnan yhteiseen varhaiseen opilliseen perustaan kuuluvat oppi Mariasta Jumalan synnyttäjänä ja oppi Marian ikuisesta neitsyydestä. Uuden testamentin maininta Jeesuksen veljistä ja sisarista tarkoittaa perinteisen tulkinnan mukaan Jeesuksen serkkuja. Viides ekumeeninen konsiili lausui v. 553:
-Jos joku ei tunnusta, että Jumalan Sanalla (Logos, Kristus) on kaksi syntymää, toinen ennen aikojen alkua Isästä, ajattomasti ja ruumiittomasti, toinen viimeisinä päivinä, jolloin hän tuli alas taivaista ja tuli lihaan pyhästä kunniakkaasta Jumalan synnyttäjästä ja ikuisesta neitsyestä Mariasta, syntyen hänestä, hän olkoon kirottu.

Näin pyrittiin varjelemaan kirkon oppia Jeesuksesta samanaikaisesti tosi ihmisenä ja tosi Jumalana. Yläkristologiset harhat tekivät hänestä pelkän jumalolennon, kun taas alakristologiset harhat näkivät hänessä ainoastaan yliluonnollisin voimin varustetun ihmisen. Tunnustus, että Jumala syntyi ihmiseksi Mariasta, ihmisestä, torjui ensin mainitut harhat. "Jumalansynnyttäjä" (theotokos) oli oikeaoppisuuden tunnussana jälkimmäisten harhojen torjumiseksi. Näkemys ikuisesta neitsyydestä tuki oppia Jumalan synnyttäjästä. 

Protestanttien Maria
Luterilainen uskonpuhdistus omaksui vanhan kirkon opin Mariasta Jumalan synnyttäjänä ja ikuisena neitsyenä. Tunnustuskirjojen mukaan Maria on "korkeasti ylistetty neitsyt"; "Maria on todella Jumalan äiti, mutta sittenkin pysynyt neitsyenä". Marialla on luterilaisuudenkin mukaan esirukoilijan asema: Maria rukoilee lakkaamatta kirkon puolesta, tunnustuskirjat opettavat. Mutta samassa yhteydessä huomautetaan, ettei Maria voi ottaa Kristuksen paikkaa, vaan hän on ennen muuta nöyrän uskon esikuva: 
-Sillä vaikka hän on kaikkein korkeimman ylistyksen arvoinen, ei häntä silti pidetä Kristuksen arvoisena, vaan pikemminkin meidän tulee seurata hänen uskonsa ja nöyryytensä esimerkkiä.

Uskonpuhdistajat pitäytyivät kirkon vuosisataiseen näkemykseen Mariasta, vaikka arvostelivatkin keskiajalla syntyneitä Maria-kultin kansanomaisia vääristymiä. Martti Luther sanoo, että Maria on "kaikkein paras esimerkki Jumalan armosta". Hänessä Jumala tekee kaikille nähtäväksi, kuinka ylpeät kukistetaan, alhaiset korotetaan ja nälkäiset ruokitaan. Luther sanoo, että on oikein nimittää Mariaa "taivaan kuningattareksi", mutta ei jumalattareksi. Siksi hänen kauttaan voidaan myös lähestyä Jumalaa: 
-Maria ei halua sinun tulevan hänen luokseen, vaan hänen kauttaan Jumalan luo.

Maria - köyhien puolustaja
Muoviset patsaat ja kiiltokuvamaiset maalaukset peittävät meiltä olennaisen piirteen Jumalan äidistä. Maria oli pieni ihminen, oppimaton ja köyhä orpo Israelin syrjäseudulta. Kuitenkin hänet valittiin Jumalan Pojan äidiksi. Miksi Marian sijasta ei valittu esimerkiksi hyvin kasvatettua, vaurasta pääkaupunkilaista, ylipappi Kaifaan tytärtä? 

Kiitosvirressään Maria ylistää uskollista ja armollista Jumalaa, joka toteuttaa ammoin kansan kantaisille annetut lupaukset. Jumalan ylivoimainen hyvyys yllättää Marian. Jumala on "luonut katseensa vähäiseen palvelijaansa":
-Hän on lyönyt hajalle ne, joilla on ylpeät ajatukset sydämessään. Hän on syössyt vallanpitäjät istuimiltaan ja korottanut alhaiset. Nälkäiset hän on ruokkinut runsain määrin, mutta rikkaat hän on lähettänyt tyhjin käsin pois. (Luuk. 1:51-53.)

Marian valinta osoittaa, että Jumala on tietoisesti puolueellinen: hän on köyhien ja vallasta osattomien puolella. Kiittäessään Jumalaa Marialla on saattanut olla mielessä häntä tuhat vuotta aiemmin eläneen Hannan, profeetta Samuelin äidin sanat: "Herra nostaa köyhän kurasta ja kerjäläisen lantakasasta asettaakseen heidät kuningasten rinnalle." (1 Sam. 2:8.) Raamatussa köyhien vallankumous on samalla naisten vallankumous. Naiset olivat vailla valtaa ja useimmiten vailla omaisuuttakin. Heillä ei ollut mahdollisuutta vaikuttaa olosuhteisiinsa - eli he olivat köyhiä.

Miksi valtaapitävät rikkaat eivät kuulu köyhien Jumalan valtakuntaan? Maria vastaa: heillä on "ylpeät ajatukset sydämessään". He ovat itse itselleen riittäviä ja oman ahneutensa orjia. Vallan ja varallisuuden kasvattaminen on heille kaikkein tärkeintä. He eivät tarvitse Jumalaa.

Maria riemuitsee ja "ylistää suuresti" Herraa havaittuaan, ettei Jumala olekaan uskonnollisten asiantuntijoiden Jumala. He ovat tehneet Jumalasta olemassa olevien valtarakenteiden pönkittäjän: rikkaat rikastuvat ja köyhät köyhtyvät. Mutta Jumala ei olekaan heidän puolellaan, vaan hän on valtaa vailla olevien alistettujen ja ahdistettujen Herra. 

Myöhempi mariologinen kehitys
Katolinen kirkko on myöhemmin julistanut kaksi Mariaa koskevaan oppia, joita ei ole omaksuttu muualla kristikunnassa. Myöskään ortodoksinen kirkko ei voi hyväksyä niitä. Vuonna 1854 paavi julisti opin Marian perisynnittömyydestä ja vuonna l950 opin hänen taivaaseen ottamisestaan - perisynnittömän Marian ei tarvinnut kohdata kuolemaa. Nämä myöhäsyntyiset näkemykset voidaan käsittää tietynlaiseksi mariologian hätävarjelun liioitteluksi. Tämä on ymmärrettävää tilanteessa, jossa katolisuudesta irtautunut protestanttisuus on lähes kokonaan kadottanut varhaiskristillisen Marian. 

TOIVO

*Kyynisyys ja pettymykset tuhoavat meidät yhtä tehokkaasti kuin pommit. (Lordi Clark.)
*Toivo on riski, joka pitää ottaa. (G.Bernanos.)
*Kärsivällisyys on toivomisen taitoa. (Vauvenargues.)

Toivo ymmärretään usein tunnetilaksi, erilaisiksi toiveiksi tai odotuksiksi: "Toivotaan parasta." "Toivon edes joskus voittavani lotossa." Kristinuskon toivo ei kuitenkaan ole sama kuin toivojan psyykkinen tila tai toiminto, vaan ihmisen itsensä ulkopuolella oleva realiteetti. Kristillinen toivo on suuntautumista tulevaan hyvään, jonka toteutuminen on varmaa.

Toivosta on jo näyttöä
Kristinuskon koko sisältö on toivon läpäisemä. Vaikka me olemme jo nyt saaneet syntimme anteeksi ja Jumalan lapsen aseman, me emme kuitenkaan vielä ole nähneet toivomme lopullista toteutumista. Me odotamme täydellistä vapautusta synnin, kuoleman ja Saatanan vallasta historian lopussa ylösnousemuksessa. Toivo koskee yksityistä kristittyä ja koko Jumalan kansaa, mutta myös koko luomakuntaa, joka odottaa Vapauttajaansa.

Kaikkein tärkein lopunajallinen tapahtuma on jo tapahtunut: Kristus voitti turmiovallat ensimmäisenä pääsiäisenä. Tie ylösnousemukseen, uuteen luomiseen ja iankaikkiseen elämään on avattu. Kaikki, mikä on tulossa, on vain jatkoa pitkäperjantain ja pääsiäisen tapahtumiin. On kuin salama olisi jo leimahtanut ja nyt vain odotetaan ukkosen jyrähdystä. Odottaessaan Tuomaria ja Vapauttajaa, kristillinen seurakunta rukoilee lakkaamatta: 
-Tule, Herra Jeesus! (Ilm. 22:20.)

Toivo on kärsivällisyyttä
Toivo on hyvin samankaltaista kuin usko. Lutherin mukaan "niitä ei voida erottaa niiden suuren keskinäisen sukulaisuuden vuoksi". Vasta usko pahan ja kuoleman voittaneeseen Kristukseen antaa toivolle oikean konkreettisen sisällön; ilman tätä toivo jäisi pelkäksi toiveajatteluksi. Toisaalta toivo on lähellä uskoa, koska siinä etsitään elävää yhteyttä persoonalliseen Jumalaan. Ilman Jumalan tahtoa nöyrästi kyselevää uskoa Jumalasta tulee mekaaninen toivomusautomaatti. Tällaista Jumalaa ihminen käyttää vain omiin tarpeisiinsa. 

Toivo on myös läheistä sukua kärsivällisyydelle: se on varma luottamus siihen, että ylösnousseella Kristuksella on viimeinen sanan historian lopussa, vaikka nykyhetken realiteetit omassa elämässä ja maailmassa tuntuisivatkin todistavan päinvastaista. Tällaisena kristityn toivo on todellista radikalismia. Se on Jumalan tulevaisuuteen pitäytymistä vastoin ns. kovia realiteetteja. 

Toivo merkitsee ainoan lopullisen Auktoriteetin tunnustamista, Auktoriteetin, joka maailman lopussa ottaa näkyvällä tavalla vallan ja kuninkuuden. Toivon varaan jättäytyminen merkitsee ohjautumista Jumalan tulevaisuudesta. Uskova ei jää siihen toivottomuuden ansaan ja loukkuun, jonka Jumalan ja ihmisen vihollinen meille viritti. Jeesus rohkaisee omiaan:
-Nostakaa rohkeasti päänne pystyyn, sillä teidän vapautuksenne on lähellä. (Luuk. 21:28.)

Toivo aktivoi toimintaan
Kristillinen toivo julistaa kolmiyhteisen Jumalan herruutta ja kuninkuutta koko hänen luomakunnassaan. Jumalan valtakunta on jo keskellämme, vaikka sen näkyvä ja lopullinen toteutuminen odottaakin vielä aikaansa. Jumalan valtakunnan läsnäolo tulee tuntuvaksi siellä, missä julistetaan evankeliumia Jeesuksesta Kristuksesta, missä on armahtavaa rakkautta sekä pyrkimystä oikeudenmukaisuuteen ja rauhaan. 

Vaikka kristillisen toivon täyttymys lepää yksin Jumalan varassa, toivolla on silti aktiivinen sovellutus. Kristitty ei vain odota kädet ristissä Jumalan salattujen aikataulujen toteutumista, vaan hänet on kutsuttu toimimaan toivon merkkinä synnin orjuuttamassa maailmassa. Ensinnäkin, Kristuksen evankeliumista todistaminen, erityisesti lähetystyö, on toivon merkkinä toimimista. Toiseksi, kristitty on kutsuttu ottamaan vastuu Jumalan luomasta, mutta Saatanan orjuuttamasta maailmasta. 

Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen mukaan kirkko ja sen uskovat jäsenet ovat Jumalan tulevaisuuden vaikuttava merkki, ikään kuin sakramentti maailmassa: 
-Kirkko toimii hapatuksena ja ikään kuin sieluna ihmisyhteiskunnassa, jonka pitää uudistua Kristuksessa ja muuttua Jumalan perheeksi. -- Uskovien tulee siis tunnustaa koko luomakunnan sisäinen olemus, sen arvo ja suuntautuminen Jumalan ylistykseen. Heidän tulee ajallisten tehtävien tasolla auttaa toinen toistaan yhä pyhempään elämään, jotta maailma täyttyisi Kristuksen Hengellä ja saavuttaisi entistä tehokkaammin päämääränsä oikeudenmukaisuudessa, rakkaudessa ja rauhassa. Tämän maailmanlaajuisen tehtävän toteuttamisessa maallikoilla on tärkein sija.

Vapautuksen teologia
Kolmannessa maailmassa, erityisesti Latinalaisessa Amerikassa, vaikuttava vapautuksen teologia on edennyt katolisen teologian uudella linjalla vielä pidemmälle. Nykyhetki on "raskaana tulevaisuudesta", Jumalan valtakunnan tulemisesta. Kristitty on avoin tulossa olevan Jumalan valtakunnan lahjalle; uskova voi arvostella kaikkia tämän maailman mahteja juuri siksi, että hän tunnustaa perimmältään vain ylösnousseen Kristuksen vallan. 

Tulossa olevan rauhan, oikeudenmukaisuuden ja rakkauden valtakunnan merkki pystytetään jo ennakoivasti siellä, missä valtakunnan toivo muuttuu konkreettiseksi toiminnaksi oikeudenmukaisten ja inhimillisten yhteiskunnallisten, poliittisten ja taloudellisten olosuhteiden puolesta. Se, joka tunnustaa Kristuksen Herraksi, on tällä tunnustuksellaan jo sitoutunut aktiiviseen taisteluun inhimillisen vapauden puolesta kaikkia niitä valtarakenteita ja instituutioita vastaan, jotka tukahduttavat ja tuhoavat Jumalan hyväksi luomaa elämää. 

Kristinusko ei tarjoa tiettyä poliittisen toiminnan sisältöä, mutta kyllä tietyn tavan harjoittaa politiikkaa: toimia oikeudenmukaisuuden puolesta siten, että vailla valtaa, omaisuutta ja oikeuksia olevat eli köyhät ovat erityisen huomion kohteena. Jeesusta seuraten kristittyjen tulisi olla tietoisesti puolueellisia - köyhien puolella. Vapautuksen teologian tunnetuin hahmo, perulainen katolinen teologi Gustavo Gutiérrez toteaa:
-Tämä teologia todentuu sitoutumisessa osallistumalla aktiivisesti ja tehokkaasti taisteluun, jonka riistetyt yhteiskuntaluokat ovat aloittaneet sortajiaan vastaan. -- Jeesus julistaa oikeuden ja vapauden valtakuntaa, joka perustetaan historian köyhiä, sorrettuja ja marginalisoituja varten.

Sovellutus Suomen oloihin
Suomen oloissa kuten useimmissa muissakin maissa suurin haaste on taistelu sitä väkivaltakoneistoa vastaan, joka pilaa ilmamme, vetemme, metsämme ja maamme. Tämä koneisto ei tuhoa vain tulevien sukupolvien elinmahdollisuuksia, vaan kaiken aikaa se vie ihmisiä ennenaikaiseen kuolemaan lisäämällä syöpää ja muita teollisuusmaille ominaisia tauteja. Kuka tahansa meistä voi joutua kärsimään ennenaikaisen "sankarikuoleman": uhraamaan henkensä taloudellisen kasvun kultin alttarille.

Koko teollisessa maailmassa - niin lännessä kuin idässä - tarvitaan vapautuksen teologiaa, joka nousee luonnollista elämää tuhoavan teollisuuden, kulutushysterian, liikenteen ja politiikan väkivaltakoneistoja vastaan. Luontoa pilaava teollisuus on tämän hetken mahtavin väkivaltainstituutio maailmassa.

Myös Euroopan oloissa vapautuksen teologiaa tarvitaan toki muunkinlaisten tavoitteiden ajamiseen. Esimerkiksi taloudellinen vallankäyttö näyttää rikastuttavan vain harvoja, miljoonat elävät samanaikaisesti toimeentulon rajoilla. Esim. Venäjällä tai Kiinassa uusrikkaat ryöstävät maan rikkauksia ja sijoittavat varansa länsimaisiin pankkeihin ja bisnekseen. Valtio on tehoton valvomaan talouden laillisuutta eikä kykene keräämään veroja ja tulleja. Siksi valtiolla ei ole varoja maksaa kaikkia palkkoja tai eläkkeitä eikä se kykene luomaan sosiaalista turvajärjestelmää kansalaisille. Kommunismin jälkeisissä maissa kuten myös useimmissa Afrikan ja Aasian maissa oikeus- ja hyvinvointivaltioon on vielä sukupolvien pituinen matka.

MAAILMANLOPPU

*Tapahtui eräässä teatterissa, että tuli tarttui kulisseihin. Ilveilijä astui näyttämölle ilmoittamaan siitä yleisölle. Kaikki uskoivat, että ilmoitus oli sukkeluus ja taputtivat käsiään. Ilveilijä toisti sanansa, ja yleisö oli yhä enemmän haltioissaan. Niin ajattelen maailman menevän perikatoonsa älykkäiden päiden riemuitessa ja uskoessa, että kysymyksessä on vain sukkeluus. (S.Kierkegaard.)

Jokaisella sukupolvella on omat maailmanlopun kauppiaansa. Maailmanlopun kuvitelmille on jatkuvasti kasvava kysyntä. Erityisesti tulossa oleva vuosituhannen vaihdos vilkastuttanee entisestään alan markkinoita. Nykyaika ydinaseineen, saasteineen ja nälkäongelmineen tarjoaa hyviä aineksia lopun ennustajille.

Raamattu suhtautuu ennustamiseen vakavasti. Vanha testamentti varoittaa liiasta innokkuudesta: jos joku ennustaa Herran nimessä jotakin ja ennustus ei toteudukaan, sellainen profeetta kuolkoon (5 Moos. 18:20-22). Jos tämä sanankohta olisi yhä konkreettisesti voimassa, olisivat monet maailmanlopun kauppiaat jo ajat sitten kohdanneet loppunsa.

Suuri aseistariisuja
Kristukseen uskova ei odota mitään muuta niin hartaasti kuin maailmanloppua. Hän odottaa, että ylösnoussut, turmiovallat voittanut Vapahtaja tulisi mahdollisimman pian suuressa kunniassa takaisin maan päälle, ottaisi vallan ja istuisi tuomarinistuimelle. Ristiinnaulittu Ylösnoussut kukisti elämää tuhoavat voimat. Hän antoi väkivallan kohdistua itseensä. Hän nousi uuden elämän kestävään toivoon. Jumala teki Kristuksesta voittajan:
-Hän riisui aseista vallat ja voimat ja saattoi ne kaikki häpeään, kun hän teki Kristuksesta niiden voittajan. (Kol. 2:15.)

Jo nyt Kristusta odottavat saavat nousta elämää tuhoavia tyranneja vastaan: niitä tyranneja, jotka riistävät ja tuhoavat elämää tässä maailmassa, ja niitä tyranneja, jotka sisimmässämme tukahduttavat meidät itsesääliin, pelkuruuteen ja välinpitämättömyyteen. Jeesukseen uskova on futurologinen ihminen. Hän ohjautuu tulevaisuudesta. Häntä kannattelee toivo, jonka toteutuminen on varmaa.

Kristinusko on lopun odotuksen läpitunkema, mutta Raamattu ei tyydytä ihmisen luonnollista uteliaisuutta maailmanlopun kysymyksissä. Raamattu ei ole salaopillinen kirja, jonka peitekieliseen kuvaukseen olisi kätkettynä tarkkoja lopunajallisia ennustuksia, kuten maailmanlopun kauppiaat uskottelevat. Raamatun mukaan kaikkein tärkein lopunajan tapahtuma on jo toteutunut: Kristus voitti kaikki kolme turmiovaltaa, tie ylösnousemukseen ja uuteen luomiseen on valmistettu. Kaikki, mitä on tulossa, on vain jatkoa pitkälleperjantaille ja pääsiäiselle.

Kehotus valppauteen
Raamattu ei anna tarkkaa lopunajan aikataulua, vaan kehottaa valppauteen; tulee olla valmis kohtaamaan minä hetkenä tahansa kunniassaan palaava Kristus:
-Valvokaa siis, sillä te ette tiedä, minä päivänä teidän Herranne tulee. (Matt. 24:42.)

Uskovan perusasenteeseen kuuluu Kristuksen ikävöiminen: "Tule, Herra Jeesus!" Jo ensimmäinen kristittyjen sukupolvi uskoi näkevänsä Vapahtajan paluun. Jeesuksen ystävät kautta aikojen ovat toivoneet olevansa juuri se sukupolvi, joka saa nähdä Vapahtajan mahtavan paluun suuressa kunniassa ja loistossa. Perimmältään kuitenkaan ei ole tärkeintä, tuleeko maailmanloppu tänään, tuhannen vuoden tai miljoonan vuoden kuluttua. Varmaa vain on se, että jonain päivänä Ylösnoussut tulee. 

Joka tapauksessa meistä jokainen joutuu viimeistään muutaman vuosikymmenen kuluttua kohtaamaan oman henkilökohtaisen lopunaikansa. Elämän rajallisuuden tunnustaminen ja valmistautuminen kuolemaan johtavat meidät ajattelemaan ikuisuutta. Ainoa toivomme on hän, joka sanoo:
-Minä olen ylösnousemus ja elämä. (Joh. 11:25.)

Toivon eikä katastrofin näköala
Maailmanlopun kauppiaat julistavat: 
-Me kuljemme kohti vaikeampia aikoja. Ydinsota tulee, maailma hukkuu saasteisiin, ihmiskunta tuhoutuu. Näin on säädetty ja Raamatussa ennustettu - turha on taistella Jumalan säätämyksiä vastaan.

Tällainen passivoiva kohtalousko on Raamatulle vierasta pakanuutta. Jos Raamattu puhuu lopunajan vitsauksista, se ei ole kehotus edistää tuhoa - kuten esimerkiksi amerikkalaiset ydinvarustelua kannattavat fundamentalistit uskovat - vaan parannussaarnaa: Näin hulluja te olette, kääntykää ja luopukaa mielettömyydestänne tai te tuhoudutte! Meidät on kutsuttu Jumalan työtovereiksi varjelemaan maailmaa eikä Saatanan kumppaneiksi sitä tuhoamaan.

Kohtalouskoa perustellaan lähinnä ns. apokalyptisella eli ilmestyskirjallisuudella, jota Raamatussa edustavat runsaasti vertauskuvallista esitystä sisältävät profeetta Danielin kirja ja Ilmestyskirja. Kuitenkin kristillinen näkemys lopunajoista perustuu Kristuksen rististä ja ylösnousemuksesta avautuvaan, kokonaisvaltaiseen toivon näköalaan eikä apokalyptiseen spekulaatioon. 

Ne, jotka mässäilevät Danielin ja Ilmestyskirjan näyillä, ovat Raamatun kokonaissanomaan nähden sivuraiteella. Vertauskuviahan voidaan soveltaa varsin vapaasti aina uusien tarpeiden ja tilanteiden mukaisesti. Kun entiset ennustukset eivät toteutunetkaan, löydetään tilalle uusia. Tällainen Raamatun vääntely on harhaista mielikuvituksella ratsastamista.

Kristuksen odotus johtaa kriittisyyteen
Kirkko on aina ollut pidättyväinen suhteessaan ilmestyskirjallisuuteen. Raamatun keskeissanoman mukaisesti Jumala johtaa maailmanhistoriaa kohti päätepistettä, jonka Kristuksen ylösnousemus on jo osoittanut. Siksi kristitty ei ole passiivinen katselija maailmanhistorian katsomossa, vaan aktiivinen vaikuttaja Jumalan maailmassa. Tulevaisuus on Ylösnousseen. Siksi häntä odottavan korkeana kutsumuksena on edustaa Ylösnousseen valtakuntaa evankeliumista todistaen sekä valtakunnan rakkautta ja oikeudenmukaisuutta toteuttaen.

Uskovalla on suurin mahdollinen syy toimia sen hyvän puolesta, jonka toteutuminen on varmaa. Kristuksen paluun varmuus samalla kutsuu jatkuvaan mielenmuutokseen, itsekriittisyyteen sekä yhteiskunnan ja kirkon kritiikkiin. Usko Ylösnnousseeseen on pienten ihmisten suurta juhlaa. Kristus on antanut meille häpeämättömän rohkean tulevaisuuden: kaikki tämän maailman valtajärjestelmät ovat muutettavissa! 

Ainoan todellisen Auktoriteetin tunnustaminen vie apatiasta tekoihin, kyynisyydestä rakkauden työhön. Usko näkee jo tulossa olevan oikeuden, rauhan ja rakkauden valtakunnan. Futurologinen ihminen on rakkaustyöläinen, joka ennakoi sitä, minkä kaikki ihmiset näkevät maailmanhistorian lopussa.

Ajan merkit
Jeesus opetti tiettyjä lopunaikojen merkkejä. Tulee eksytyksiä ja vääriä Kristuksia. Tällä tavoin valheeseen taipuvaiset ja totuuteen pitäytyvät erotetaan entistäkin selvemmin toisistaan. Lopunaikoina tulee olemaan sotia, nälänhätää ja luonnonkatastrofeja - kaikkea sitä, mikä on niin tyypillistä loppumassa olevalle vuosisadallemme. Meidän sukupolvellamme jos kellä on syytä ajatella elävänsä maailmanhistorian viimeisiä aikoja.

Paavalin mukaan lopunaikoina ihmiset rakastavat rahaa ja nautintoja; suhde uskontoon jää ulkonaiseksi:
-Viimeisinä päivinä koittavat vaikeat ajat. Silloin ihmiset rakastavat vain itseään ja rahaa, he ovat rehenteleviä ja pöyhkeitä, he herjaavat ja ovat vanhemmilleen tottelemattomia. He ovat kiittämättömiä, jumalattomia, rakkaudettomia, leppymättömiä, panettelevia, väkivaltaisia ja raakoja, kaiken hyvän vihollisia, petollisia, häikäilemättömiä ja järjettömiä. He rakastavat enemmän nautintoja kuin Jumalaa, he ovat ulkonaisesti hurskaita, mutta kieltävät uskon voiman. (2 Tim. 3:1-5.)

Jeesuksen paluuta edeltävät myös suuret kosmiset, avaruudessa tapahtuvat järistykset. Jeesus ennustaa:
-Auringossa, kuussa ja tähdissä näkyy merkkejä. -- Kaikki lamaantuvat pelosta odottaessaan sitä, mikä on kohtaava ihmiskuntaa, sillä taivaiden voimat järkkyvät. (Luuk. 21:25-26.) Juuri keskellä mullistuksia tapahtuu Kristuksen näkyvä paluu "suuressa voimassa ja kirkkaudessa":
-Sillä niin kuin salama leimahtaa idässä ja valaisee taivaan länteen asti, niin on oleva Ihmisen Pojan tulo. (Matt. 24:27.)

Mutta niille, jotka odottavat Herransa paluuta, viimeiset ajat ovat lopullisen, iankaikkisen vapauden alkusoittoa: 
-Kun nuo tapahtumat alkavat, nostakaa rohkeasti päänne pystyyn, sillä teidän vapautuksenne on lähellä. (Luuk. 21:28.)

Erityisiä merkkejä
Kristillinen lähetystyö edistää maailmanlopun tulemista. Jeesus sanoo:
-Tämä valtakunnan evankeliumi julistetaan kaikkialle maailmaan, kaikille kansoille todistukseksi, ja sitten tulee loppu. (Matt. 24:14.)
Tunnetun amerikkalaisen uskontotilastotieteilijän David B.Barrettin mukaan tällä hetkellä jokaisessa maailman kansassa on jo vähintään yksi kristitty.

Erityisen konkreettinen lopunajan merkki Raamatun mukaan on sen kansan uudistuminen, jonka historiassa Jumala alun alkaen ilmoitti itsensä. Israel lakkasi olemasta itsenäinen kansa ja valtio v. 587 e.Kr. Mikään muu ammoin tuhottu kansa ei ole samalla tavoin säilyttänyt identiteettiään ja yhtenäisyyttään. On suoranainen ihme, että Israelin valtio perustettiin uudelleen toisen maailmansodan jälkeen 2500 vuotta kestäneestä hajaannuksesta ja vuosisataisista juutalaisvainoista huolimatta. 

Israelia koskevat Vanhan testamentin profeettojen ennustukset ovat toteutuneet varsin konkreettisesti, mutta Jumalan aikataulu on vielä kesken. Profeetta Hesekiel puhuu kuolleiden luiden elävöittämisestä ja yhdistymisestä Israelin uudistumisen vertauskuvana:
-Näin sanoo Herra, Herra: Katso, minä avaan teidän hautanne ja nostan teidät, minun kansani, ylös haudoistanne ja vien teidät Israelin maahan. (Hes. 37:12.)

Vaikka Israelilla on yhä edelleen erityisasema Jumalan pelastushistoriassa, tämä ei anna juutalaisille oikeutta kohdella väkivaltaisesti tai epäoikeudenmukaisesti esim. palestiinalaisia. Sama Jumalan laki, joka jo Vanhassa testamentissa käskee rakastamaan lähimmäistä kuten itseään ja hankkimaan oikeutta erityisesti muukalaisille, leskille ja orvoille, sitoo tämänkin ajan juutalaisia.

Viimeinen tuomio
Kristinuskolle vastakkainen on monissa uskonnoissa ja hengenfilosofioissa esiintyvä ajatus sielunvaelluksesta: ihminen joutuu syntymään yhä uudestaan ihmiseksi, kunnes hän henkisen ja moraalisen edistymisensä kautta lopulta pääsee vapautumaan ruumiin vankilasta ja yhtymään maailmansieluun. Raamatun mukaan jokainen ihminen on ainutkertainen persoona, ruumiin, sielun ja hengen kokonaisuus, ja sellaisena hänet herätetään viimeisenä päivänä kohtaamaan persoonallinen Jumala.

Jeesuksen ylösnousemus antaa maailmanhistorialle lopunajallisen leiman: hänen ylösnousemuksensa on tuonut varmuuden historian lopussa tapahtuvasta kaikkien ihmisten kuolleista herättämisestä, viimeisestä tuomiosta ja uudesta luomisesta. Jumalan vihollinen Saatana kaikkine kannattajineen joutuu iankaikkisen rangaistuksen paikkaan. Tuomarina viimeisellä tuomiolla toimii ihmisenä olemisen tragiikan tunteva Ihmisen Poika. Kaikki ihmiset herätetään kuolleista; niille, joita Kristus ei tunne, hän sanoo: 
-Menkää pois minun luotani, te kirotut, ikuiseen tuleen, joka on varattu Perkeleelle ja hänen enkeleilleen. (Matt. 25:41.) 

Niille, jotka Jeesus Kristus tuntee, hän sanoo: 
-Tulkaa tänne, te Isäni siunaamat. Te saatte nyt periä valtakunnan, joka on ollut valmiina teitä varten maailman luomisesta asti. (Matt. 25:34.) 

Kristuksen omat pääsevät osallisiksi ylösnousemuksesta, joka on enemmän kuin pelkkä henkiin herättäminen: uskovat herätetään samanlaisina ihmisinä kuin he olivat maan päällä; mutta heidät "kirkastetaan" eli he tulevat täydellisiksi ja katoamattomiksi, vailla minkäänlaista turmelusta. 

"Rakas viimeinen päivä"
Viimeinen tuomio ei ole kristitylle pelon aihe. Uskonpuhdistaja Luther puhui "rakkaasta viimeisestä päivästä", koskapa tuomiopäivänä Kristus ottaa näkyvällä tavalla kuninkuuden, ja luomistyön turmellut paha sidotaan lopullisesti. Koska Kristukseen uskovien koko syyllisyys on annettu anteeksi, heidän kohdallaan tuomion perusteena ei ole laki, vaan evankeliumi. Toisin sanoen heitä ei tuomita lainkaan. Kaikki muut tuomitaan Jumalan pyhän lain mukaisesti.

Viimeisessä tuomiossa ilmenee ihmiskunnan historian mieli. Eläessään monet ihmiset ovat saaneet kärsiä ja kuolla epäoikeudenmukaisesti, kun taas monet häpeämättömät riistäjät ovat rypeneet yltäkylläisyydessä. Tuomiolla puntit tasataan, elämän tuhoajat saavat rangaistuksensa, osattomiksi jääneet osansa. Ilman toivoa viimeisestä tuomiosta ihmisen historia olisi sietämättömän epäoikeudenmukainen, traaginen näytelmä.

Tuleva tuomio vaikuttaa nykyhetkeen
Tietoisuus viimeisestä tuomiosta ajan päätyttyä antaa merkityksen nykyhetken valinnoille ja ratkaisuille. Se johtaa meidät vastuuseen lahjaksi saamastamme elämästä. Varmuus tulevasta tuomiosta vie katumukseen ja syntien tunnustamiseen, mutta samalla myös etsiytymään anteeksiantamuksen ja uudistumisen lähteille.

Tuomion odotus antaa meille motiivin toimia vääryyttä vastaan ja paremman maailman puolesta. Tuomio on toivon lähde niille, jotka odottavat Kuningastaan, mutta vähättelyn ja salaisen kauhun aihe niille, jotka eivät tunne tuomariaan.

TAIVAS

*Taivaaseen ei pääse kukaan, joka ei jo edeltä ole lähettänyt sinne sydäntään. (T.Wilson.)
*Taivaassa kuulen. (Kuuroutuneen L.van Beethovenin viimeiset sanat.)

Ihminen ei voi suoraan nähdä eikä ymmärtää, millainen on salattu Jumala, kaiken Luoja. Puhuessamme Jumalasta ja hänen olomuodostaan me joudumme väistämättä turvautumaan kielikuviin: joudumme kuvaamaan ihmisen kielellä jotain sellaista, mikä on kaiken kuvaamisen ulkopuolella. 

Samoin puhe "taivaasta" voi olla vain likiarvoista kuvausta meille saavuttamattomasta salaisuudesta. On kysymys ulottuvuudesta, jota me emme voi aisteillamme havaita mutta joka kuitenkin ympäröi meidät kaikkialla. Taivas ei ole jossain ylhäällä, vaan se on salatulla tavalla kaiken aistittavan todellisuuden tausta ja syvyys.

Jumalan ulottuvuus
Raamattu ei ole kiinnostunut taivaallisesta maantieteestä - taivas ei ole luonnontieteellinen, vaan uskonnollinen käsite. Jumalan olotilaa kuvataan sanalla "taivas", koska korkea, rajoittamattomalta tuntuva, luonnollinen taivas ilmentää Luojan suuruutta ja kaikkivaltiutta. 
Raamatullisessa kielenkäytössä taivas tarkoittaa paitsi salatun Jumalan myös häntä uskollisesti palvelevien henkiolentojen, enkelien, sekä pelastettujen ihmisten iankaikkista asuinsijaa. Taivas on Jumalan valtapiiri, josta Kristus ja Pyhä Henki saapuivat maan päälle ja jonne ylösnoussut Kristus on palannut.

Sana "taivas" ei kuvaa jotain rajoitettua tilaa, jossa Jumala olisi, vaan taivas on kaiken siunauksen ja pelastuksen paikka. "Ei niin, että missä on taivas, siellä on Jumala, vaan missä on Jumala, siellä on taivas." (G.Ebeling.) Kristuksen sovintouhrin ja ylösnousemuksen jälkeen taivas on avoinna - ihmisille tarjotaan esteetön pääsy Jumalan ulottuvuuteen. Luther sanoo: 
-Ennen Kristuksen maailmaan tuloa taivas oli lujasti lukittu ja Perkele piti ihmiskuntaa ankarassa hallinnassaan. Kristuksessa on kuitenkin taivas jälleen avattu, joten kristityt voivat kulkea avointa tietä taivaaseen. -- Kun siis saavut kasteelle, nautit Herran pyhän ehtoollisen tai saat synninpäästön, niin on taivas ylläsi avoin ja saat kuulla taivaallisen Isäsi puhuvan sinulle.

Kristuksen ruumiina kirkko ylittää maan ja taivaan rajan; maan päällä se on yhä matkalla oleva taisteleva kirkko, perille päässeiden jäsentensä osalta se on riemuitseva kirkko. Vietettäessä pyhää messua, Kristuksen ruumiin ja veren sakramenttia, kirkon molemmat puoliskot ja koko turmeltumaton enkelikunta ovat mukana tässä lopunajallista, taivaallista juhla-ateriaa ennakoivassa tapahtumassa.

Jumalan näkeminen
Ilmestyskirja kuvaa taivaan paikaksi, jossa enkelit ja pelastetut yhdessä ylistävät lakkaamatta Jumalaa ja Karitsaa; siellä he "näkevät hänen kasvonsa". Myös Paavalin mukaan taivaassa me näemme Jumalan "kasvoista kasvoihin". 

Kirkon opettajat ovat kautta vuosisatojen puhuneet taivaasta autuutena, jossa me katselemme esteettä Jumalaa. Jumalan näkeminen on täydellistä onnea ja riemua. Augustinus kuvaa iankaikkista elämää taivaassa:
-Kuinka suuri onkaan oleva tuo onnellisuus, jossa ei ole mitään pahaa eikä mikään hyvä ole kätkössä. Siellä on pelkkää Jumalan ylistystä - häntä rakastetaan kyllästymättä, häntä ylistetään väsymättä.
        
Uusi luominen
Jokainen aamun koitto ja jokainen kevään tulo julistavat meille tulevaa ylösnousemusta ja uutta luomista, jota koko luomakunta ikävöi.
Raamatun mukaan taivas pelastuvien ihmisten olotilana ei ole aineeton, ruumiiton, henkinen olotila. Usko ruumiin ylösnousemukseen ja Raamatun opetus "uudesta taivaasta ja uudesta maasta" (Jes. 65:17, 66:22; 2 Piet. 3:13; Ilm. 21:1-4) osoittavat selvästi, ettei taivaassa eläminen merkitse henkistä nirvanaa, vaan Jumalan alkuperäisen luomistyön kaikki elementit sisältävää uudistettua olotilaa.

Eräissä suhteissa uusi taivas ja maa saattavat yllättää meidät samankaltaisuudellaan sen luodun kanssa, minkä havaitsemme tässä nykyisessä maailmassa. Tapahtuu uudestiluominen jo aiemmin luodusta (creatio ex creato); Jumala puhdistaa vääristyneen luodun kaikesta pahasta ja vahvistaa sen uudella kestävyyden armolla. Myös ihmisen luovan työn parhailla tuloksilla on merkitystä uudessa luomisessa: 
-Kaikki kansojen kalleudet ja ihanuudet tuodaan sinne. (Ilm. 21:26.)

Meillä ei ole tarkkaa tietoa siitä, miten elämä uuden luomisen jälkeen eroaa nykyisestä elämänmuodostamme; sen vain tiedämme, ettei syntiä, kuolemaa eikä kärsimystä enää ole. Paavalin mukaan meitä on kohtaava sellainen, "mitä silmä ei ole nähnyt eikä korva kuullut, mitä ihminen ei ole voinut sydämessään aavistaa" (1 Kor. 2:9). Luther lausuu uskovien ylösnousemuksesta:
-Jokainen tulee siis nousemaan ylös samanlaisena luonnoltaan ja laadultaan kuin hänet on kylvetty maahan, vaikkakin paljon kauniimmassa ja kirkkaammassa muodossa. Sillä silloin meille annetaan niin tarkasti näkevät silmät, että voimme nähdä vuorienkin läpi ja niin herkästi kuulevat korvat, että voimme kuulla maailman äärestä toiseen.

Jeesus opetti rukoilemaan "tapahtukoon sinun tahtosi myös maan päällä niin kuin taivaassa". Lopunajallisessa valtakunnassa vallitsee täydellinen rauha, oikeudenmukaisuus, onnellisuus ja rakkaus. Me rukoilemme, että tämän valtakunnan merkit nähtäisiin jo nykyisessä ajassa maan päällä. Jokainen, joka ikävöi taivaaseen, toimii sen hyväksi, että sama rauha, oikeus, rakkaus ja Jumalan esteetön palvonta olisivat jo nyt ennakoivasti - vaikkakin vajavaisesti - totta meidän keskellämme.            

KADOTUS

*Helvetti on paikka, jossa on saksalaiset poliisit, ruotsalaiset koomikot, italialaiset puolustusvoimat, ranskalaiset tietyöläiset, espanjalaiset rautatieläiset, turkkilaiset kokit, irlantilaiset tarjoilijat, kreikkalaiset virkamiehet ja jossa yhteisenä kielenä on hollanti. (Englantilainen sanonta.)
*Minä haluan helvettiin enkä taivaaseen. Helvetissä voin nauttia paavien, kuninkaiden ja prinssien seurasta. Taivaassahan on vain kerjäläisiä, munkkeja ja apostoleja. (N.Machiavellin viimeiset sanat.)
*Helvetti, se ovat toiset. (J.-P.Sartre.)

Jumalan hylkäämät
Kuten puhe taivaasta, myöskään puhe kadotuksesta ei ole luonnontieteellistä, vaan uskonnollista kieltä, joka käyttää symboleita ja vertauskuvia. Heprean kieli ilmaisee kadotuksen sanalla ge-Hinnom, Hinnomin laakso. Tämä oli Jerusalemin ulkopuolinen kaatopaikka, jossa paloi jatkuva tuli - siitä Raamatun puhe ikuisesta tulesta. Kaatopaikan tuleen joutuminen kuvaa paremminkin Jumalan hylkäämäksi tulemista ja siitä aiheutuvaa piinaa kuin ihmisen käristämistä ikuisessa tulessa. 

Sana "helvetti" on johdannainen germaanisten kielten aukkoa ja syvyyttä tarkoittavasta sanasta. Vanha maailmankuva sijoitti kadotuksen maan syvyyksiin tai litteäksi käsitetyn maailman alle. Se oli pimeyden ja vaivan paikka, josta ei tultakaan puuttunut. Tämänhän ihmiset oivalsivat tulivuorista. 

Luomakunnan puhdistus
Kadotus eli helvetti on Raamatun mukaan Saatanalle ja hänen joukoilleen varattu rangaistus. Kun Jumala puhdistaa luomakunnan kaikesta vääryydestä, paha sidotaan ikuiseen kadotukseen. Sinne joutuvat kaikki ne, joita viimeisellä tuomiolla tuomarina toimiva Ihmisen Poika ei tunne:  
Ilmestyskirjaa lukuunottamatta Raamattu on varsin pidättyväinen kadotuksen kuvauksessa. 
-Perkele, noiden kansojen eksyttäjä, heitetään samaan rikinkatkuiseen, tuliseen järveen kuin peto ja väärä profeetta, ja siellä niitä kidutetaan yötä päivää, aina ja ikuisesti. (Ilm. 20:10.)

Raamatussa helvetistä puhutaan useimmiten varoituksien yhteydessä: me emme voi elää miten tahansa, vaan on muistettava, että joudumme kerran pyhän Jumalan eteen vastaamaan elämästämme. Vanhan testamentin mukaan ihmiset joutuvat kuoltuaan tuonelaan, jossa he elävät varjomaista elämää. Vanhan testamentin myöhäisissä osissa herää usko viimeiseen tuomioon, jossa jumalattomat tuomitaan iankaikkiseen tuleen. 

Uusi testamentti sanoo, että Kristus astui haadekseen eli tuonelaan ja "saarnasi vankeudessa oleville hengille". Kristus voitti kuoleman ja siksi hänellä on "kuoleman ja tuonelan avaimet". Osissa Uutta testamenttia haadesta pidetään selvästi jumalattomien paikkana; vanhurskaat sen sijaan ovat "iäisissä majoissa" tai Kristuksen luona. 
Luterilaisen Augsburgin tunnustuksen mukaan "Kristus on aikojen täyttyessä ilmestyvä tuomiolle ja herättävä kaikki kuolleet; hurskaille ja valituille hän antaa iankaikkisen elämän ja pysyvän ilon, mutta jumalattomat ihmiset ja perkeleet hän tuomitsee ikuiseen piinaan". 

Kristillinen kirkko hylkää näkemyksen tyhjiin raukeamisesta, jonka mukaan iankaikkisen rangaistuksen sijasta jumalaton ihminen palaa lopulliseen olemattomuuteen. Mm. Jehovan todistajat opettavat tyhjiin raukeamista. Samoin kirkko torjuu opin kaiken ennalleen saattamisesta, jonka mukaan lopussa tapahtuu kaikkien kääntyminen ja pelastuminen.

Pahin piina: taivaan menetys
Kirkon varhaisilla vuosisadoilla omaksuttiin näkemys, jonka mukaan kadotuksessa on eri asteita; ajatuksella on tosin äärimmäisen ohut raamatullinen perusta. Gregorios Suuri (k. 604) opetti: 
-Yksi tosin on helvetin tuli, mutta se ei vaivaa samalla tavalla kaikkia syntisiä. Kukin tuntee näet niin suurta rangaistusta kuin hänen syyllisyytensä vaatii. 

Rangaistuksen ydin ei kuitenkaan ole ruumiillinen kärsimys, vaan tuska, joka aiheutuu Jumalasta erossa olemisesta. Se, joka haluaa olla erossa Jumalasta tämän elämän aikana, jää ikuiseen eron tilaan. Tästä tuskasta lausuu Johannes Krysostomos (k. 404): 
-Mutta minä väitän, että on paljon kovempi rangaistus, ettei päästä kirkkauteen. Se, joka on menettänyt autuuden, ei valita helvetin vaivoja niin paljon kuin taivaan menetystä, sillä tämä on sinänsä pahin piina.                       

EI-KRISTITTYJEN PELASTUMINEN?

*Kun kiertelin kaupungilla ja katselin teidän pyhiä paikkojanne, löysin sellaisenkin alttarin, jossa oli kirjoitus "Tuntemattomalle jumalalle". Juuri sitä, mitä te tuntemattanne palvotte, minä teille julistan. (Paavali Ateenan Areiopagilla, Apt. 17:23.)
*Mikään itsekeskeisyys ei ole niin sietämätöntä kuin kristityn suhde sieluunsa. (W.S.Maugham.)

Mitä tapahtuu ei-kristityille? Joutuvatko he suoraa päätä kadotukseen?
Alkuperäinen apostolien todistus ristiinnaulitusta ja ylösnousseesta Jeesuksesta oli luonteeltaan ehdotonta. Jumala on tarjonnut langenneelle ihmiskunnalle pelastuksen yksinomaan Kristuksessa:
-Ei kukaan muu voi pelastaa kuin hän. Mitään muuta nimeä, joka meidän pelastaisi, ei ole ihmisille annettu koko taivaankannen alla. (Apt. 4:12.)

Kautta vuosisatojen tiukka linja on ollut vallitseva. Kuitenkin kirkko on jo varsin pitkään tunnustanut pelastumisen mahdollisuuden niille, jotka eivät ole kuulleet Kristuksesta. Katolinen kirkko on kirkoista ainoa, joka on myös julkistanut virallisen oppinsa tällaisesta mahdollisuudesta. 

Pelastumisen edellytykset
Vatikaanin toisessa konsiilissa 1960-luvun puolivälissä kirkko asetti kolme edellytystä ei-kristityn pelastumiselle. Ensinnäkin, ilman omaa syytään hän ei tunne sanomaa Kristuksesta ja Jumalan hänessä tarjoamasta pelastuksesta. Toiseksi, Jumalan luomisarmon vaikutuksesta hän etsii vilpittömästi totuutta ja Jumalaa, jonka olemassaolon hän aavistaa järjellään tarkkaillessaan luodun maailman ihmeellisyyttä (raamatullinen viite: Room. 1:20). Kolmanneksi, hän on vilpittömästi kuuliainen Luojan äänelle, jonka hän kuulee omassatunnossaan. Kaikkien ihmisten Luojana Jumala on asettanut omaantuntoon moraalilain, joka opettaa, mikä on oikein ja mikä väärin (raamatullinen viite: Room. 2:14-15). 

Konsiili lausuu tiivistetysti:
-Ne, jotka ilman omaa syytään eivät tunne Kristuksen evankeliumia eivätkä hänen kirkkoaan, mutta etsivät Jumalaa vilpittömin sydämin ja armon vaikutuksen alaisina koettavat teoilla täyttää hänen tahtoaan, jonka he tuntevan omantunnon äänestä, he voivat saavuttaa iankaikkisen autuuden.

Ajatuksena on, että ei-kristittykin, mikäli hän pelastuu, pelastuu Jumalan armosta eikä omasta ansiostaan. Eli hänessä vaikuttaa Jumalan ns. yleinen eli luomisen armo, joka tekee mahdolliseksi totuuden ja Jumalan etsimisen sekä Jumalan tahdon tuntemisen omassatunnossa. Ihmisen vastuulla on olla vastustamatta tätä Kolmiyhteisen Jumalan luomisarmoa. Tällaiselle henkilölle Jumala voi sitten lahjoittaa erityisen pelastavan armonsa salatulla tavallaan. Kirkko ei lausu sen tarkemmin miten, missä tai kuinka monien ei-kristittyjen kohdalla tämä on mahdollista.

Katolinen kirkko korostaa, ettei pelastumisen mahdollisuuden tunnustaminen kristillisen kirkon ja evankeliumin ulkopuolella kuitenkaan mitenkään vähennä lähetystyön tarpeellisuutta ja kiireellisyyttä. Pikemminkin päinvastoin: ei-kristityille (Vatikaanin toinen kirkolliskokous ei enää puhu pakanoista) tulee kiireimmiten opettaa sen Jumalan tuntemisen täyteyttä, jota he tietämättään etsivät. Jumala tarjoaa ehdoitta ja poikkeuksetta pelastuksen kaikille ihmisille; tämä on armon eikä lain tie.
-Vaikka Jumala voikin johdattaa sellaiset ihmiset, jotka ilman omaa syytään eivät tunne evankeliumia, omia teitään käyttäen uskoon -- myös lähetystyöllä on nyt ja tulee aina olemaan vähentymätön voimansa ja välttämättömyytensä.

Uskontojen arvostus
Kristityt ovat vähitellen oppineet arvostamaan inhimillistä viisautta ja eettisiä pyrkimyksiä, joita maailman eri uskontoihin sisältyy. -"Katolinen kirkko ei hylkää mitään siitä, mikä näissä uskonnoissa on totta ja pyhää", Vatikaanin toinen konsiili toteaa. Monet uskonnot "pyrkivät edistämään yhteiskunnallista oikeudenmukaisuutta, moraalisia arvoja sekä rauhaa ja vapautta kaikkien ihmisten hyväksi". Tämän lisäksi useimpiin uskontoihin sisältyy "jonkinlainen havainto siitä kätketystä voimasta, joka on läsnä asioitten kulussa ja ihmiselämän tapahtumissa, usein jopa tietoisuus korkeimmasta jumaluudesta".    

Maailman uskonnot eivät kuitenkaan katolisen opin mukaan lisää mitään siihen, minkä kuka tahansa ihminen voi Jumalan yleisestä ilmoituksesta järkensäkin varassa oivaltaa - eli uskonnoissa ei ole erityistä, pelastavaa ilmoitusta. Kaikille ihmisille yhteiset eettiset pääperiaatteet on kirjattu jo luomisessa jokaisen ihmisen järjessä olevaan omaantuntoon ja ihminen voi järjellään oivaltaa Jumalan olemassaolon. Uskonnoissa tämä luonnollinen Jumala-tietoisuus ilmenee eriasteisina, jossain uskonnossa kirkkaammin kuin jossain toisessa.

Maailman uskonnot ovat yleisen Jumalan etsinnän ja eettisen tietoisuuden ilmentymiä. Sellaisenaan ne ovat luonnollisesti hyviä ilmiöitä, ne ovat osa inhimillistä kulttuuria. Uskonnot nähdään enimmäkseen ihmisen eikä Saatanan työnä; uskontoja ei sen enempää demonisoida kuin jumalallistetakaan.

Kristus on Jumalan vastaus
Mutta Jumalan pelastava ilmoitus, so. hänen armonsa langennutta ihmiskuntaa kohtaan, tulee kaikessa täyteydessään nähtäväksi ja vaikuttavaksi yksinomaan Jeesuksessa Kristuksessa. 

Katolisen kirkon mukaan uskonnoissa ja järjellisessä ajattelussa ihmiset vasta etsivät totuutta, ratkaisuja elämän arvoituksiin ja ihmissydämen levottomuuteen. Vain ihmiseksi tulleen Jumalan kautta meillä voi olla osallisuus pelastukseen; yksin Kristus "vapahtaa meidät synnin ja kuoleman pimeydestä ja herättää meidät iankaikkiseen elämään".    

KUN TOTUUDEN HENKI TULEE, HÄN JOHTAA TEIDÄT KOKO TOTUUTEEN

Jumalan ilmoitus itsestään, hänen toimintansa ihmiskunnan pelastamiseksi, jäisi pelkäksi teoriaksi ja ideologiaksi ilman kaikkialla jatkuvasti läsnä olevaa ja vaikuttavaa Jumalan Pyhää Henkeä. Vain Pyhän Hengen vaikutuksesta Jumala ja Jeesus Kristus voivat tulla todellisiksi ja merkittäviksi ihmiselle. Vasta näkemys kolmiyhteisestä Jumalasta tekee kristinuskon ymmärrettäväksi. 

Kukaan ei voi puristaa itsestään uskoa Jumalan ihmiskunnalle antamaan Vapahtajaan - vain Pyhä Henki voi synnyttää ihmisessä tämän uskon. Eikä kukaan voi olla yhteydessä elävään Jumalaan ilman Pyhää Henkeä:
-Se, jolla ei ole Kristuksen Henkeä, ei ole hänen omansa. (Room. 8:9.) 

Näkemyksissään Jumalasta ja Jeesuksesta Kristuksesta eri kirkkokunnat ovat hyvin pitkälle yksimielisiä. Perustana ovat varhaisina vuosisatoina erilaisia harhoja torjuttaessa muotoutunut kolminaisuusoppi ja kristologia. Tämä jakamattoman kristikunnan perintö on kaikille kirkoille yhteinen.

Kolminaisuusopin pohjalta kirkot ovat yksimielisiä siitä, että Pyhä Henki on jumaluuden kolmas persoona, samaa olemusta Isän ja Pojan kanssa. Mutta sen sijaan kirkkojen välillä on olemassa suuriakin eroavuuksia siinä, millaiseksi Pyhän Hengen vaikutus kirkossa ja ihmisissä ymmärretään. Tästä johtuvat eroavuudet näkemyksissä mm. kirkosta, Jumalan sanasta, sakramenteista, armosta, uskon syntymisestä ja vanhurskauttamisesta. Kirkot ovat erimielisiä siitä, kuinka kolmiyhteinen Jumala kommunikoi ja lahjoittaa ihmisille Kristuksen ristin ja ylösnousemuksen pelastavan vaikutuksen.

PYHÄ HENKI

*Herra on Henki, ja missä Herran Henki on, siellä on vapaus. (Paavali, 2 Kor. 3:17.)
*Tule, kätketty mysteerio. Tule, nimetön aarre. Tule, sanoin kuvaamaton todellisuus. -- Tule, sinä ainoa, yksinäisen luo. Tule, sillä sinä itse olet se kaipuu, joka minussa on. Tule, hengitykseni ja elämäni. Tule, iloni, kunniani, loputon riemuni... (Pyhän Simeon Uuden Teologin epikleesirukouksesta.)
*Pyhä Henki ei ole jättänyt kirkkoa: kaikki mikä oli tuolloin mahdollista, on mahdollista nykyäänkin. (Piispa Kallistos.)
*Vähän ennen kuin paavi Johannes XXIII kuoli (1963), häneltä kysyttiin, mitä kirkon opinkappaletta nykyisin pitäisi erityisesti korostaa. Hän vastasi: "Oppia Pyhästä Hengestä."
*Vuosisadan johtaviin teologeihin kuuluvalta Karl Barthilta kysyttiin: "Mihin uskotte teologian painopisteen seuraavaksi siirtyvän?" Vastaus: "Pyhään Henkeen."
*Pyhä Henki ei tullut maailmaan erottamaan kristittyjä toisistaan, vaan liittämään heidät yhteen. (B.Graham.)

Usko Pyhään Henkeen ei ole jokin lisuke muiden opinkohtien jäljessä, vaan oppi Pyhästä Hengestä eli pneumatologia läpäisee kristinuskon koko näkemyksen todellisuudesta. Pyhän Henkensä kautta pyhä, hyvä ja kaikkivaltias, Jumala on läsnä aina ja kaikkialla koko luomakunnassaan; Pyhä Henki on läsnä oleva ja toimiva Jumala.

Ortodoksinen kirkko opettaa:
-Pyhä Henki on valo ja elämä sekä hengen silmillä nähtävä elävä lähde. Viisauden Henki, taidon Henki, syntejä puhdistava, Jumala ja jumalalliseksi tekevä, tuli ja tulesta lähtevä, puhuva, toimiva, armolahjoja jakava. Hän on seppelöinyt kaikki profeetat, Jumalan apostolit sekä marttyyrit, Hän, ihmeellinen kuulla, ihmeellinen nähdä, tuli, joka armolahjoina leviää.

Pyhä Henki Luoja
Kolmiyhteyden kolmas persoona on Luojan Henki, Spiritus Creator. Raamatun kielenkäytössä Henki ja "tuuli" ovat yksi ja sama sana (hepreaksi ruah, kreikaksi pneuma). Tuuli on hyvä Hengen vertauskuva: Henki vaikuttaa vapaasti ja kaikkialla kuten tuulikin; me emme näe Henkeä emmekä tuulta, mutta tunnemme kyllä molempien vaikutuksen. 

Luomiskertomuksen alussa kuvataan, kuinka "Jumalan Henki liikkui vetten yllä" (1 Moos. 1:2). Myöhemmin ihmisen luomisen yhteydessä sanotaan, että Jumala puhalsi ihmiseen "elämän hengen" (1 Moos. 2:7). Ihminen oli välittömästi, intiimillä tavalla osallinen Jumalan omasta elämästä. 

Luther tulkitsee em. raamatunkohtia todeten, että "Pyhä Henki antaa minulle elämän ylläpitämällä ihmiselämää":
-Kirkossa vallitsee suuri yksimielisyys tässä esiin tulevasta Kolminaisuuden salaisuudesta. Isä luo taivaan ja maan tyhjästä Pojan kautta; Poikaa Mooses kutsuu sanaksi. Maan yllä makasi Pyhä Henki, kuten kana hautoessaan makaa munien päällä -- Raamattu sanoo, että Pyhä Henki ikään kuin lepäsi vetten päällä, jotta hän elävöittäisi ne ruumiit, jotka oli määrätty elävöitettäviksi. Pyhän Hengen virkana nimittäin on tehdä eläväksi.

Elämämme perustana on Luojan Hengen elävöittävä vaikutus. Jeesus opetti: "Jumala on Henki." (Joh. 4:24.) Juuri Pyhän Henkensä kautta Jumala on ihmissilmälle näkymättömällä tavalla läsnä oleva koko luomakunnassaan, pienimmästä mikrokosmoksesta avaruuden ääriin saakka. Henkensä kautta Jumala ei ole vain läsnä kaikessa luodussa, vaan kaikki luotu pysyy voimassa juuri siksi, että Pyhä Henki läpäisee kaiken. Viides ekumeeninen konsiili lausui tästä (v. 553): 
-Yksi on näet Jumala ja Isä, josta on kaikki, ja yksi Herra Jeesus Kristus, jonka kautta on kaikki, ja yksi Pyhä Henki, jossa on kaikki.

Pyhänä Henkenä Jumala tuntee jokaisen ihmisen ja voi vaikuttaa jokaisen elämään. Kyrillos Jerusalemilainen (k. 386) toteaa Hengestä:
-Jokaisessa yksityisessä ihmisessä hän vaikuttaa omalla tavallaan. Hän on keskellämme ja näkee kunkin käytöksen. Hän näkee ajatukset, omattunnot, mitä me puhumme, ajattelemme ja uskomme.      

Pyhä Henki välittää Jumalan ilmoituksen
Pyhä Henki on keskeinen myös siinä, miten Jumala toimii syntiin langenneen ihmiskunnan pelastamiseksi. Hän on erityisen ilmoituksen välittäjä; hän "on puhunut profeettain kautta", Nikean tunnustus toteaa. Pyhä Henki on ilmaissut Vanhan testamentin profeetallisille henkilöille ja Uuden testamentin apostoleille Jumalan pelastussuunnitelman Vapahtajassa Jeesuksessa Kristuksessa. 

Näiden julistama pelastussanoma on kirjattu Raamatun eri kirjoihin. Kirjallisesta ja historiallisesta moniarvoisuudestaan ja epätasaisuudestaan huolimatta Raamattuun on riittävän selkeästi ja ymmärrettävästi tallennettu Jumalan ilmoitus, jotta Jumalan ja ihmisen välinen yhteys tulee mahdolliseksi.

Pyhä Henki ja Jumalan armo
Pyhän Hengen toiminta on edelleen ratkaiseva ihmisen ja Jumalan intiimin yhteyden syntymisessä. Pyhä Henki tekee kristinuskosta armouskonnon. Usko ei ole vain joidenkin tosiasioiden järkiperäistä totena pitämistä, tunnekokemusta tai eettisesti tasokasta elämää, vaan usko on salaisuus, mysteeri, jonka Henki synnyttää ihmisessä armonvälineiden, sanan ja sakramenttien, kautta. Kuitenkin, vaikka ihminen olisi kuinka usein tahansa tekemisissä näiden armonvälineiden kanssa, ei se häntä mitenkään hyödytä, ellei Pyhä Henki synnytä uskoa.
-Siksi jopa äänellinen ja kirjallinen evankeliumi ovat ihmiselle mahdoton laki, ellei Jumala opeta häntä sisällisesti. Henki näet on se, joka tekee eläväksi ja vahvistaa. (Luther.)

Jos usko käsitetään lähinnä älylliseksi asioiden omaksumiseksi, tunteelliseksi kokemukseksi tai tahdon ratkaisuksi, kyseessä on psyyken voimavaroihin perustuva sielullinen usko. Mutta Pyhä Henki synnyttää uskon psyykemme ja ruumiimme kautta ja lävitse - Jumalan sanan ja sakramenttien ymmärtämisen ja vastaanottamisen välityksellä - suoraan ihmisen salatuimpaan sisimpään, henkeen. Näin Hengen inspiroima usko pysyy viime kädessä salaisuutena, joka koskee ihmisenä olemisemme syvintä ydintä ja perustaa.

Pyhän Hengen vaikutus Kristukseen uskovissa on kuitenkin henkilökohtaista pelastusta laaja-alaisempi todellisuus. Kysymyksessä on uuden luomisen alku. Spiritus Creator, eläväksi tekijä, on ratkaisevassa roolissa myös uudessa luomisessa. Paavali sanoo, että me, joilla on Hengen esikoislahja, olemme jo osallisia siitä toivosta, johon koko luomakunta ikävöiden suuntautuu (ks. Room. 8:19-23). Yhdessä kaikkien luotujen kanssa Kristukseen uskovat odottavat uutta luomista, jossa Luojan Henki jälleen ilman synnin tuomia esteitä elävöittää välittömästi kaikkia luotuja olentoja. 

Kirkko ja Henki
"Henki asuu kirkossa ja uskovien sydämissä kuten temppelissä", opettaa Vatikaanin toinen konsiili Paavaliin liittyen. Pyhä Henki tarjoaa Jumalan armon ja synnyttää meissä uskon Kristuksen elävän ruumiin, seurakunnan eli kirkon kautta. Lutherin mukaan "Jumala ei anna kenellekään Henkeänsä ja armoansa muulla tavalla kuin edeltävän sanan välityksellä". 

Kirkko on olemassa juuri sitä varten, että se toimii Pyhän Hengen välineenä sanaa ja sakramentteja esillä pitäessään. Augsburgin tunnustus selittää:
-Jotta saisimme tämän (vanhurskauttavan) uskon, on asetettu evankeliumin opettamisen ja sakramenttien jakamisen virka. Sanassa ja sakramenteissa, niitä ikään kuin välikappaleina käyttäen, lahjoitetaan Pyhä Henki, joka niissä, jotka kuulevat evankeliumin, vaikuttaa uskon - missä ja milloin Jumala sen hyväksi näkee.

Jumalan vapaus
Pneumatologia tekee mahdolliseksi näkemyksen vapaasta, suvereenista ja salatusta Jumalasta, joka toimii omien armovalintojensa mukaisesti. Pyhää Henkeä ei voi komennella eikä käskeä. Hän ei tee mitään meidän ehkä toivomiamme "temppuja". Hengen voimavaikutuksia voi millään menetelmällä pakottaa esille. 

Ketään ihmistä ei voida pakottaa uskoon eikä kukaan voi alkaa uskovaiseksi noin vain, milloin huvittaa. Ihmisen kääntymys ja uskon syntyminen kuuluvat Jumalan Hengen vapaaseen toimialaan. "Henki puhaltaa, missä tahtoo", sanoo Jeesus (Joh. 3:8). Jumala itse vaikuttaa uskon, missä ja milloin hän sen hyväksi näkee.

PYHÄ KOLMINAISUUS

*Tulkoon teidän kaikkien osaksi Herran Jeesuksen Kristuksen armo, Jumalan rakkaus ja Pyhän Hengen yhteys. (Paavali, 2 Kor. 13:13.)
*Kuka ikänänsä tahtoo pelastua, hänen on ennen kaikkea tarpeen pitää kristittyjen yhteinen usko. Joka ei sitä täydellisenä ja loukkaamattomana pidä, hän tulee epäilemättä iankaikkisesti kadotetuksi. Mutta kristittyjen yhteinen ja yleinen usko on tämä, että me kunnioitamme yhtä Jumalaa kolminaisuudessa ja kolminaisuutta ykseydessä, emme sekoittaen persoonia emmekä erottaen olemusta. (Athanasioksen tunnustus, 400-luku.)

Pyhää Kolminaisuutta koskeva oppi on kristinuskon tärkein opillinen rakennelma. Vain kolminaisuusopin pohjalta tulevat ymmärrettäviksi Jumalan ihmiseksi tuleminen Kristuksessa, Kristuksen kuolema ja ylösnousemus, Pyhän Hengen lahja ja ihmisen pelastuminen. 

Oppi kolmiyhteisestä Jumalasta on kaiken muun perusta. Koko näkemys kristinuskosta vääristyy, jos tässä perusasiassa mennään harhaan. Kirkon ensimmäiset opilliset lausumat, jotka laadittiin ensimmäisissä koko kirkon yhteisissä ekumeenisissa konsiileissa 300-luvulla, koskivat juuri Kolminaisuutta.   

Kolminainen Jumala Raamatussa
Vanhassa testamentissa perustava uskontunnustus on lause: "Kuule, Israel! Herra, meidän Jumalamme, on yksi, hän on ainoa Jumala." (5 Moos. 6:4.) Kuitenkin Vanha testamentti puhuu usein Jumalan Hengestä sekä persoonallisesta Jumalan sanasta, Viisaudesta, jonka Jumala on lähettänyt maailmaan (Sananl. 8). 

Profeetallisille henkilöille saattoi käydä kuten kävi kuningas Saulille, jolle "Jumala antoi uuden sydämen": "Silloin Herran Henki valtaa sinut ja sinäkin joudut hurmoksiin ja muutut toiseksi ihmiseksi." (1 Sam. 10:6.) 

Profeettojen julistuksessa Jumalan kansan lopunajallinen uudistus ja Pyhä Henki ovat erottamattomat. Tuleva Vapahtaja, Messias, on Herran Hengen voitelema: "Hänen päällänsä lepää Herran Henki, viisauden ja ymmärryksen Henki, neuvon ja voiman Henki. tiedon ja Herran pelon Henki." (Jes 11:2.) 

Messiaan tullessa Jumalan Henki uudistaa koko Jumalan kansan: 
-Minä annan teille uuden sydämen, ja uuden Hengen minä annan teidän sisimpäänne. -- Henkeni minä annan teidän sisimpäänne ja vaikutan sen, että te vaellatte minun käskyjeni mukaan. (Hes. 36:26-27.)
Profeetta Jooel ennustaa, että Jumala tulee "vuodattamaan Henkensä kaiken lihan päälle" (Jooel 2:28). Pietarin mukaan tämä ennustus toteutui ensimmäisenä helluntaina (Apt. 2:16-21).

Uudessa testamentissa ei ole esitystä kolminaisuusopista, mutta siellä on lausumia, jotka puhuvat suoraan Kolminaisuudesta. Tunnetuin niistä on Matteuksen evankeliumin lopussa olevassa lähetyskäskyssä: "Kastakaa heitä Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen." (Mt. 28:19.) Ylipäätään näkemys Kolminaisuudesta on Uudessa testamentissa aivan keskeinen: Jumala, joka on rakkaus, lähettää Poikansa maailmaan Vapahtajaksi, jotta maailma pelastuisi joutumasta ikuiseen eroon Luojastaan; Jeesuksen ylösnousemuksen jälkeen toimii Pyhä Henki herättäen uskon Kristukseen ja synnyttäen rakkautta lähimmäisiin ja Jumalaan. 

Kolminaisuus ei ole teoria Jumalasta
Itse asiassa Jumala tunnistetaan kolmiyhteiseksi Jumalaksi juuri hänen toiminnastaan eli pelastustaloudestaan ihmiskunnan hyväksi. Meillä ei ole teoreettista tietoa Kolminaisuuden olemuksesta. Tämän nojalla vanhassa kirkossa tuli vallitsevaksi ns. ekonominen eli pelastustaloudellinen kolminaisuusoppi, jonka huomattavin kehittäjä oli kirkkoisä Tertullianus (k. 220). 

Tertullianus opetti Jumalasta: hän on "yksi olemus, mutta kolme persoonaa". Yksikään jumaluuden kolmesta persoonasta ei ole toisen osa eikä ominaisuus, vaan on olemassa itsenäisesti. Toisaalta kukin Kolminaisuuden persoona on ominaisuuksiltaan yhtä jumalallinen, aluton, iankaikkinen, kaikkialla läsnä oleva jne. 

Tätä ihmisjärjelle läpinäkymätöntä jumaluuden mysteeriä ei voida esittää loogisessa kaavassa, sitä voidaan ainoastaan yrittää kuvata erilaisin vertauksin. Tertullianus esittää luonnosta otettuja vertauskuvia ja vastaavuuksia eli analogioita:
-Pyhä Henki lähtee Isästä ja Pojasta kuten lehvistöstä otettu hedelmä on kolmas juureen verrattuna, kuten joesta johdettu kanava on kolmas lähteeseen verrattuna, ja kuten valopiste auringonsäteilyssä on kolmas aurinkoon nähden.

Voisimme myös sanoa: pyhän Kolminaisuuden mysteeriä voisi verrata veden eri olomuotoihin. Vesi esiintyy luonnollisena vetenä, lumena ja jäänä. Kaikissa kolmessa olomuodossa kysymys on kuitenkin yhdestä ja samasta olemuksesta - vedestä.

Kolminaisuuden vastaiset harhat
Kirkon sisällä ilmaantui 200- ja 300-luvuilla kahdentyyppisiä kolminaisuusopin kumoavia harhoja. Ensinnäkin esiintyi ns. monarkianismi (yksi herruus -oppi; kreikan monos = yksi, ainoa; arkhe = herruus), jonka mukaan Jumala absoluuttisesti jakamaton. Hän on yksi persoona, Poika ja Pyhä Henki ovat ainoastaan Jumalan ilmenemismuotoja. Näin ajatellen Jumalan pelastusteot menettävät konkreettisen historiallisen todellisuutensa. 

Toinen, aleksandrialaisen papin Areioksen (k.336) opettama harha, ns. areiolaisuus, sai varsin laajaa kannatusta ja oli siksi erityisen vaarallinen. Areios järkeili Jumalan ehdottoman ykseyden puolesta: vain Isä on iankaikkinen, Poika sen sijaan on Isää alempi luotu olento. Isä ja Poika eivät voi olla samaa olemusta, koska silloin Jumala jakautuisi kahtia. Areioksen ajattelu ei perustunut kristinuskon ilmoitukseen, vaan kreikkalaisen filosofian abstraktiin ykseyden periaatteeseen. Mikäli areiolaisuus olisi päässyt voitolle, kirkko olisi muuttunut pakanafilosofiseksi keskustelukerhoksi.

Kirkon oppi Kolminaisuudesta
Erilaiset Kolminaisuuden vääristävät harhat uhkasivat tuhota kristinuskon 300-luvulla. Aiemmin esitellyt kristologiset harhat riehuivat voimakkaimmillaan 400-luvulla. Kirkko opetti sekä Kolminaisuutta että Jeesusta Kristusta tosi ihmisenä ja tosi Jumalana. Kirkko oli pakotettu näihin opillisiin kannanottoihin, jotta kristinusko säilyisi armouskontona.

Kirkon ensimmäinen yleinen eli ekumeeninen kirkolliskokous Nikeassa v. 325 torjui kolminaisuusopilliset harhat. Tertullianuksen aiemmin esittämille näkemyksille löytyi laaja kirkollinen käyttö. Tuloksena syntyi Nikean tunnustus, jota täydennettiin toisessa ekumeenisessa konsiilissa Konstantinopolissa v. 381. Kaikki kirkot hyväksyvät Nikean tunnustuksen raamatuntulkinnan ohjeelliseksi normiksi. Suurimmassa osassa kristikuntaa Nikean tunnustus on myös aktiivisessa käytössä jumalanpalveluksessa - myös Suomessa.

Nikean tunnustus korostaa, että Poika on yhtä olemusta Isän kanssa, hän on "ennen aikojen alkua Isästä syntynyt, Jumala Jumalasta, Valkeus Valkeudesta, tosi Jumala tosi Jumalasta, syntynyt ei luotu, joka on samaa olemusta kuin Isä". Painopiste oli areiolaisuuden torjunnassa. Mutta myös monarkianismi hylättiin korostamalla Jumalan ihmiseksi tulemista: "joka meidän ihmisten ja meidän pelastuksemme tähden astui alas taivaista, tuli lihaksi Pyhästä Hengestä ja neitsyt Mariasta ja syntyi ihmiseksi". Näin lausuessaan kirkon isät pyrkivät varjelemaan raamatullista uskoa Jeesuksesta sovittajana Jumalan ja ihmisten välillä.

Pyhästä Hengestä Nikean konsiili lausui ainoastaan: "Ja Pyhään Henkeen." Sittemmin esiintyi harhoja, joissa Pyhää Henkeä pidettiin joko pelkkänä persoonattomana jumalallisena voimavaikutuksena tai enkelin kaltaisena olentona. Konstantinopolissa opinkohtaa laajennettiin mm. painottamalla Pyhää Henkeä Kolminaisuuden persoonana, "joka lähtee Isästä ja jota yhdessä Isän ja Pojan kanssa kumarretaan ja kunnioitetaan". 

Myöhemmin, vasta 800-luvulta alkaen, latinankielisessä kristikunnassa tuli tavaksi puhua Pyhän Hengen "kaksinaisesta lähtemisestä": Henki lähtee Isästä ja Pojasta. 1000-luvulla lännessä omaksuttiin Nikean tunnustukseen kuuluisa lisäys "ja Pojasta" (filioque). Tämä lisäys on ollut eräänä syynä idän ja lännen kirkkojen erolle eli skismalle; virallisesti kirkon jakaantuminen tapahtui vuonna 1054. 

Idän kirkon oli vaikea hyväksyä sitä, että vanhaan uskontunnustukseen tehtiin muutos. Idässä pitäydyttiin 300-luvulla Nikean tunnustuksen sisältöön vaikuttaneiden kreikankielisten kirkkoisien kolminaisuusopilliseen teologiaan, joka opetti Pyhän Hengen "lähtevän Isästä Pojan kautta". Lännessä kolminaisuusoppi sai uusia muotoiluja erityisesti 400-luvulta alkaen johtavan latinalaisen kirkkoisän Augustinuksen vaikutuksesta: Henki käsitettiin Isän ja Pojan väliseksi "rakkauden yhdyssiteeksi", jolla siten on kaksinainen "lähde", sekä Isässä että Pojassa. Idän isät sen sijaan voivat hyväksyä yksin Isän kaiken jumalallisuuden alkulähteeksi. 

Viime vuosina filioque-kysymyksestä on keskusteltu vakavasti ekumeenisessa liikkeessä. Näyttää siltä, että ainakin osa lännen kirkoista on valmis palaamaan Nikean tunnustuksen alkuperäiseen sanamuotoon ja poistamaan filioque-lisäyksen. Tämä olisi merkittävä ekumeeninen saavutus.

Sisään- ja ulospäin suuntautuvat teot
Kirkon varhaisessa teologiassa tuli tavaksi tehdä erotus Kolminaisuuden sisään- ja ulospäin suuntautuvien toimintojen välillä. Sisäänpäin suuntautuvat toiminnot ovat jaollisia: Isälle on ominaista luominen ja synnyttäminen, Pojalle syntyminen ja Pyhälle Hengelle lähteminen. 

Kolminaisuuden ulospäin suuntautuvat toiminnot ovat kuitenkin jakamattomia: esimerkiksi luominen ei ole vain Isän teko eikä uskon syntyminen vain Pyhän Hengen, vaan kaikessa Jumalan toiminnassa ihmisen kohtaa jakamaton Kolminaisuus. Luther tulkitsee osuvasti: 
-Emme milloinkaan voineet päästä tuntemaan Isän armoa muulla tavoin kuin Herran Kristuksen kautta -- Mutta Kristuksestakaan emme voisi tietää mitään, ellei sitä olisi meille ilmaistu Pyhän Hengen kautta. 

Kolminaisuusoppiin ei ole puututtu sitten 300-luvun. Jokainen kirkkokunta tai kristillinen suuntaus perustaa oppinsa ja julistuksensa näkemykselle Pyhästä Kolminaisuudesta - tai sitten ei enää ole kysymys kristillisestä seurakunnasta. Myös luterilaisten tunnustuskirjojen jokainen lausuma on kolminaisuusopin läpikyllästämä.

KIRKKO

*Missä kirkko on, siellä on Jumalan Henki; ja missä Jumalan Henki on, siellä on kirkko ja kaikki armo. (Irenaeus.)
*Kellä ei ole kirkko äitinään, sillä ei voi olla Jumala Isänään. (Cyprianus.)
*Iankaikkisen elämän lahjana kirkko on olemukseltaan ja koko täyteydessään mystinen ja sakramentaalinen todellisuus. Se on Jumalan valtakunnan elämää -- kaikki on osallisuutta siihen elämään, jolla ei ole loppua. Tässä mielessä kaikki kirkossa oleva ja sen yhteyteen kuuluva on Jumalan valtakunnan sakramenttia. (T.Hopko.)
*Minne Jumala rakentaa kirkon, sinne paholainen tekee kappelin. (Tuntematon.)
*Kirkon päävaikeutena on se, että sillä on sellaisia jäseniä kuin sinä ja minä. (C.H.Heimsath.)

Ensimmäinen helluntai on Pyhän Hengen vuodatuksen juhla. Se on samalla kristillisen seurakunnan eli kirkon syntymäpäivä. Kirkko on Kristuksen ruumis, jossa hän ylösnousseena jatkaa vaikutustaan Pyhän Hengen kautta.

Kirkon neljä tuntomerkkiä
Nikean tunnustuksen mukaan kristityt tunnustavat "yhden, pyhän, katolisen (yhteisen) ja apostolisen kirkon". Nämä ovat kirkon neljä tuntomerkkiä; yhteisö, josta nämä tuntomerkit puuttuvat on pikemminkin lahko kuin aito kristillinen kirkko tai seurakunta. 

Teologisesti katsoen kirkko on ensinnäkin välttämättä yksi. Se on Kristuksen ruumis, jolla on yksi ja sama pää, Jeesus Kristus, ja siinä vaikuttaa yksi ja sama Pyhä Henki. Perusteissaan kirkon usko on kaikille kristityille sama ja yhteinen usko kolmiyhteiseen Jumalaan. Ihmisten erilaisuuden, kulttuurierojen, historiallisten syiden ja valtataistelun tähden on kuitenkin syntynyt useita eri kirkkokuntia. Jokainen kristillinen kirkkokunta tunnustaa kuitenkin Kristuksen ruumiin periaatteellisen ykseyden ja jakamattomuuden.

Toiseksi, kirkko on pyhä eli Jumalalle erotettu, koska Jeesus Kristus on sovintouhrillaan tehnyt häneen uskovat Jumalalle kelpaaviksi. Kirkon pyhyys ei ole sen jäsenten omaa pyhyyttä, vaan sen pään Kristuksen pyhyyttä. Pyhässä Hengessään ylösnoussut Kristus on jatkuvasti läsnä kirkossa. Sanan ja sakramenttien kautta Pyhä Henki jatkuvasti pyhittää kirkon jäseniä.

Kolmanneksi, kirkon katolisuudesta eli yleisyydestä t. yhteisyydestä voidaan puhua määrällisessä ja laadullisessa merkityksessä. Kirkko on määrällisesti katolinen, koska se pyrkii leviämään koko maailmaan ja vaikuttamaan kaikkeen inhimilliseen elämään. Kirkko laadullisesti katolinen, koska se edustaa ja opettaa Jumalan ilmoituksen koko totuutta. 

Neljänneksi, kirkko on apostolinen, koska sen perustana on Jeesuksen historiallisten oppilaiden, apostolien, todistus ristiinnaulitusta ja ylösnousseesta Jeesuksesta Kristuksesta. Kirkon usko perustuu historiallisesti ja opillisesti alkuperäiseen todistukseen Kristuksesta. Tämä todistus jatkuu apostolisessa virassa, jota sittemmin edustavat piispat, papit ja diakonit.

Elävät ja kuolleet jäsenet
Raamatullisen kielenkäytön mukaisesti kirkon jäsenet ovat Jumalan kansaa ja Kristuksen elävä ruumis. Kirkko on sekä inhimillinen yhteisö että jumalallinen todellisuus, jossa kolmiyhteinen Jumala toimii ja vaikuttaa Pyhän Henkensä läsnäolon kautta. 

Kirkkoon kuuluu sekä oikeita että vääriä jäseniä; kirkko on "sekoittunut ruumis" (corpus permixtum). Oikeita eli eläviä jäseniä ovat ne, jotka henkilökohtaisesti uskovat kirkon uskon mukaisesti. Vääriä eli kuolleita jäseniä ovat ne, jotka kuuluvat kirkkoon vain nimellisesti. 

Kuitenkin yksin Jumala tietää, missä raja elävien ja kuolleiden jäsenten välillä kulkee. Jumala itse panee toimeen elävien ja kuolleiden jäsenten erottelun maailmanlopussa (ks. Jeesuksen vertaus vehnästä ja rikkaviljasta, Matt. 13:24-30, 36-43). Jokainen meistä on jatkuvasti altis lankeamaan tekopyhyyteen ja nimikristillisyyteen. Se, joka luulee voivansa osoittaa, ketkä ovat tosi uskovaisia ja ketkä vain nimikristittyjä, puuttuu pyhän Jumalan toimialaan. Sellainen ottaa röyhkeästi itselleen valtuuksia, jotka eivät hänelle kuulu.

Syntinen kirkko
Inhimillisenä laitoksena kirkko on byrokraattinen, rakkaudeton ja useimmiten ajastaan jäljessä. Historiansa aikana kirkko on monesti tehnyt väärin, mm. langennut valtapolitiikkaan, ristiretkiin, uskonsotiin ja vainoihin. Ihmisten yhteisönä kirkko pitää sisällään kaikille muillekin ihmisyhteisöille ominaiset ongelmat. On keskinäistä kilpailua, kateutta ja oman edun tavoittelua. Jostain meille käsittämättömästä syystä Jumala on niin armahtava, ettei kirkon syntisyys kuitenkaan estä Jumalaa toimimasta kirkossa ja kirkon kautta.

Kirkko ei ole jumalallinen siksi, että sen papit ja jäsenet olisivat uskossansa vahvoja ja moraalissansa nuhteettomia. Kirkko on jumalallinen, koska kirkon pää Kristus asuu Pyhän Henkensä kautta ruumiissaan, kirkossa. 

Yhteisö, sana ja sakramentit
Pyhän Hengen varsinaisia vaikutuskanavia ovat Jumalan sana ja sakramentit. Niiden kautta Pyhä Henki tekee Jeesuksen ristin ja ylösnousemuksen vaikutuksen jatkuvasti todelliseksi. Luterilaisten kirkkojen tärkein tunnustuskirja, Augsburgin tunnustus määrittelee kirkon lyhyesti ja ytimekkäästi:
-Kirkko on pyhien yhteisö, jossa evankeliumia puhtaasti julistetaan ja sakramentit oikein toimitetaan.

Kristuksen ruumis on olemuksellisesti yhteisö, se on Kristuksen Vapahtajakseen ja Herrakseen tunnustava Jumalan kansa. Kirkko ei siis muodostu pelkistä toiminnoista; jos saarnataan tyhjille seinille tai sakramentilla ei ole vastaanottajaa, kysymyksessä ei luterilaisen näkemyksen mukaan ole kirkko. 

Mutta yhteisöä ei ole ilman sanaa ja sakramentteja: Jumalan kansan usko syntyy ja pysyy voimassa Jumalan sanan ja sakramenttien voimasta. Minä en ole kirkon kannattaja, vaan kirkko kantaa minua. Seurakunta yhteisönä ja objektiiviset armonvälineet ovat erottamattomat - kumpaakaan ei ole ilman toista. 

Yhteisöluonne esille
Monilta luterilaisilta teologeilta jäänyt huomaamatta, että Lutherin kirjoittamissa tunnustuskirjoissa, esim. Isossa katekismuksessa ja Schmalkaldenin opinkohdissa, ajatus yhteisöstä tulee esille erittäin selkeästi. 
-Seitsenvuotias lapsikin tietää, Jumalan kiitos, mitä kirkko on: sen muodostavat pyhät uskovaiset ja "ne karitsat, jotka kuulevat paimenensa äänen".

Saman yhteisöluonteen tunnistaa myös Philip Melanchthonin kirjoittama Augsburgin tunnustus toteamalla, että "kirkko varsinaisessa mielessä on pyhien ja tosiuskovien yhteisö". Samalla korostetaan että kirkko on kuitenkin elävien ja kuolleiden jäsentensä summa, "tässä elämässä myös teeskentelijöitä ja jumalattomia on sekaantunut tosiuskovien ja pyhien joukkoon". Erotuksen tekeminen on Jumalan, ei ihmisen, asia. 

Eräät herätysliikkeet korostavat seurakunnan yhteisöluonnetta jopa siinä määrin, että tiedetään tarkkaan, ketkä kuuluvat pyhien yhteisöön. Puolisydämisistä kristityistä puhdistettua pyhien seurakuntaa vaati äänekkäimmin 400-luvulla Pohjois-Afrikassa vaikuttanut donatolainen suuntaus, joka oli vähällä hajottaa vanhan kirkon yhtenäisyyden.

Katolinen kirkko on aina opettanut kirkon olevan yhteisö, Jumalan kansa (populus Dei). Ajatus kirkosta Jumalan kansana koko varsinaisen renessanssin Vatikaanin toisessa konsiilissa, joka tuo monipuolisesti esille, millä tavoin kristillinen yhteisö on "Jumalan läsnäolon merkki maailmassa".

Uudistumisen tarve 
Usein seurakuntaa on pidetty steriilinä ja uudistuksille immuunina instituutiona. Samalla kun seurakunnan yhteisöluonne on jäänyt taka-alalle, on unohdettu, että - Khalkedonin kristologiaa vastaavasti - myös seurakunta on samanaikaisesti täysin jumalallinen ja täysin inhimillinen todellisuus. Jumalallinen se on siksi, että Kristus on siinä Pyhässä Hengessään ja armonvälineidensä kautta läsnä. Inhimillinen se on siksi, että seurakuntakin on yleisten sosiaalisen elämän lainalaisuuksien armoilla. 

Ihmisten yhteisönä seurakunnassa vallitsevat samat ongelmat kuin muissakin ihmisten yhteenliittymissä. Meillä päähuomio on kiinnittynyt yksipuolisesti sanaan ja sakramentteihin, näkemys yhteisöstä ja varsinkin sen inhimillinen puoli on pahasti laiminlyöty. Ei ole ihme, että moni kokee suurta epäuskoa sanoessaan Apostolisen uskontunnustuksen sanoin uskovansa "pyhäin yhteyden". Miksi tämä yhteys on niin aneemista, heiveröistä ja muodollista?

Se, millaisen sosiaalisen muodon seurakunta saa, ei ole jumalallinen, vaan puhtaasti inhimillinen asia. Varsinkin suurissa kaupungeissa on syytä kysyä: Eikö jo olisi aika luoda entistä todellisuudentajuisempia, pienimuotoisia, ihmisten yhteyttä vahvistavia seurakunnan sosiologisia malleja? 

Kohti uutta yhteisöä
Jossain on olemassa seurakuntia, joissa ihmiset kohtaavat toisensa rehellisesti ja kuitenkin turvallisesti. Inhimillistä lämpöä viestivään seurakuntaan syntyy yhteenkuuluvuuden tunne ja sinne on oudonkin helppo tulla. Työntekijät ja maallikot kantavat yhdessä vastuuta, vapaaehtoisia vastuunkantajia löytyy ja työmotivaatio on korkealla. Seurakunnan kasvun mallin on kansanvaltainen. Seurakunta ei uudistu sen mukaan, kuinka sen johtajat kehittyvät hengellisessä akrobatiassaan, vaan "sen voiman määrän mukaan, mikä kullakin osalla on" (Ef. 4:16).

Latinalaisessa Amerikassa on suuren katolisen kirkkolaitoksen sisälle syntynyt pieniä perusyhteisöseurakuntia. Näihin yhteisöihin liittyy voimakas kokemus Jumalan kansan yhteenkuuluvuudesta ja sitoutumisesta yhteiseen taisteluun elämän tuhovoimia vastaan. Ulkoinen paine, epäoikeudenmukaiset yhteiskunnalliset olot, yhdistävät kristittyjä, yhteys on voimanlähteenä pyrittäessä vaikuttamaan olosuhteisiin. Samalla perusyhteisöt ovat voimakkaita hengellisen elämän keskuksia. Niissä tutkitaan Raamattua soveltaen sanaa omaan elämäntilanteeseen. Yhteinen jumalanpalvelus, rukouselämä ja kirkolliset toimitukset kuuluvat yhteisön elämään. 

Perusyhteisöseurakunnissa näyttävät toteutuvan ne elementit, joita Suomessakin kipeästi tarvittaisiin: yhteisöön kuulumisen kokemus ja konkreettinen sitoutuminen yhteiseen vaikuttamiseen elämän puolesta kuolemaa ja kaikenlaista elämää tuhoavaa vääryyttä vastaan.

Kohti ehtoollisseurakuntia?
Viimeisimpien sosiologisten mittausten mukaan eurooppalaisten kaupunkiseurakuntien elämässä on tapahtumassa hiljalleen muutos: kehitys kohti "ehtoollisseurakuntia". Seurakunnallinen aktiivisuus kasaantuu. Ahkerasti jumalanpalvelukseen osallistuvien vähäinen joukko osallistuu entistä useammin ehtoolliselle. Säännöllisesti ehtoollisella käyvä on usein jonkin seurakunnallisen pienryhmän jäsen tai seurakuntatyön avustaja. Tutkimusten mukaan tällainen ihminen myös rukoilee ja lukee Raamattua useammin kuin harvemmin ehtoolliselle osallistuva. 

Seurakuntiin on muodostunut sisäpiirejä, joille uskonasiat ovat hyvin tärkeitä. Tällaisen "perusyhteisön" olemassaolo on paikallisseurakunnan uudistumisen avain. Tällaisessa yhteisössä maallikot ja työntekijät voivat lähteä yhdessä rukoillen etsiytymään uudistumisen alkulähteille.

Puhe ehtoollisseurakunnasta ei merkitse, että seurakunnassa olisi kahdentasoisia, A- ja B-jäseniä. Tällaisen yhteisön rajat ovat täysin avoimet. Ehtoolliselle kutsutaan kaikkia kastettuja ihmisiä. On vain tosiasioiden mukaista myöntää, että kirkkoon tulee hyvin monenlaisia ihmisiä. On niitä, jotka tunnustavat vapaasti ja rohkeasti uskonsa Vapahtajaan, niitä, jotka eivät ole varmoja uskostaan, ja niitäkin, jotka vasta etsivät Jumalaa.

PAPPI

*Minusta uskonnollisen ihmisen tärkein ominaisuus on ehdoton omistautuminen totuudelle. (A.Schweitzer.)
*Piispa on kirkossa ja kirkko piispassa. Ellei joku ole piispan kanssa, hän ei ole kirkossa. (Cyprianus, k. 258.)
*Seuratkaa kaikki piispaa niin kuin Jeesus Kristus Isää, ja vanhimpia (presbyteerejä, pappeja) niin kuin apostoleja. Diakoneja taas kunnioittakaa kuin Jumalan käskyä. -- Se, joka kunnioittaa piispaa, nauttii kunnioitusta Jumalan puolelta. Se, joka panee jotain toimeen piispalta salassa, osoittaa palveluksensa Perkeleelle. (Ignatios, k. n. 110.)

Uudessa testamentissa sanaa "pappi" ei käytetä kenestäkään seurakunnan viranhaltijasta. Kristus on ylimmäinen pappi ja koko uuden liiton kansa on "pyhä papisto". 

Yhteinen pappeus
Kirkossa kehittyi varhain näkemys, jonka mukaan pappeus on kahtalainen: on olemassa kaikkien kristittyjen yhteinen pappeus ja apostolien virkaan perustuva erityinen pappeus. Kaikki Kristuksen ruumiin jäsenet ovat kasteen ja uskon nojalla pappeja:  
-Te olette valittu suku, kuninkaallinen papisto, pyhä heimo, Jumalan oma kansa, määrätty julistamaan hänen suuria tekojaan, joka teidät on pimeydestä kutsunut ihmeelliseen valkeuteensa. (1 Piet. 2:9.)
-Sillä se, joka on kastettu, voi kerskata olevansa samalla vihitty papiksi, piispaksi ja paaviksi, vaikka noiden virkojen hoitaminen ei sovellu jokaiselle. (Luther.)

Yhteisen pappeuden ytimenä on kristillisen rakkauden toteuttaminen arkipäiväisessä elämässä. Jokaisen kristityn tehtävänä on toimia omassa perheessään, ammatissaan, ja yhteiskunnassa kristittynä, todistaen Kristuksen rakkaudesta ja palvellen lähimmäisiä. Vatikaanin toinen konsiili opetti ns. maallikkojen apostolaattia:
-He harjoittavat todellisesti apostolaattia toiminnallaan ihmisten evankelioimiseksi ja pyhittämiseksi sekä ajallisten asioiden järjestyksen läpitunkemiseksi ja täydellistämiseksi evankeliumin hengellä.

Katolisen opin mukaan maallikot eivät todista Kristuksesta pelkästään rakkauden teoin tai olemalla kunnon kansalaisia, vaan nimenomaisesti elämänvaelluksen ohella korostetaan myös sanallista todistamista, jonka tavoitteena on toisten johdattaminen uskoon:
-Tällainen apostolaatti ei kuitenkaan perustu vain kristillisen elämän todistukseen. Todellinen apostoli etsii tilaisuuksia julistaa Kristusta myös sanoin joko ei-uskoville johdattaakseen heidät uskoon tai uskoville innostaakseen heitä entistä palavampaan elämään.

Näin kauaksi on edetty ajoista, jolloin pelkkä Raamatun lukeminenkin oli tavalliselta kansalta kielletty, jottei syntyisi villejä harhaoppeja. Nyt katolinen kirkko kehottaa kaikkia kristittyjä toimimaan apostolisin valtuuksin evankeliumin julistajina!

Erityinen pappeus
Toisaalta kirkossa on erityinen palveluviran pappeus, joka oikeuttaa vain pappisvirkaan vihityt saarnaamaan evankeliumia ja jakamaan sakramentteja. Augsburgin tunnustus lausuu: 
-Jotta saisimme tämän (vanhurskauttavan) uskon, on asetettu evankeliumin opettamisen ja sakramenttien jakamisen virka. Sanassa ja sakramenteissa, niitä ikään kuin välikappaleina käyttäen, lahjoitetaan Pyhä Henki, joka niissä, jotka kuulevat evankeliumin, vaikuttaa uskon - missä ja milloin Jumala sen hyväksi näkee. 

Vaikka yhteisellä ja erityisellä pappeudella onkin samansuuntainen tavoite, välittää Kristuksen rakkautta ja armoa tähän maailmaan, palveluviran pappeudella on oma erillinen perustuksensa. Se perustuu Jeesuksen apostoleilleen antamaan erityiseen valtuutukseen julistaa ristiä ja ylösnousemusta, paimentaa Jumalan kansaa ja johtaa kirkkoa. Jeesus antoi apostoleilleen vallan julistaa evankeliumia, kastaa, viettää pyhää ehtoollista ja antaa syntejä anteeksi. Näin Kristus valtuutti apostolit toimimaan puolestaan.  

Korostaessaan erityistä palveluviran pappeutta luterilaisuus lähenee ortodoksista ja katolista kirkkoa. Nämä kuitenkin korostavat pappeutta sakramenttina ja sakraalivirkana. Useimmilla ns. vapailla suunnilla ei ole erityistä pappeutta lainkaan.

Piispa ja apulaiset
Kirkon palveluvirka kehittyi jo varhain kolmijakoiseksi: seurakuntaa johtivat piispat, piispan apuna toimivat presbyteerit eli vanhimmat ja palvelutehtävissä toimivat diakonit. Jo Uusi testamentti tuntee tämän kolmijaon. 

Kristinusko oli alussa kaupunkikeskeinen uskonto. Piispat (kreikan episkopos = valvoja, kaitsija) olivat kaupunkiseurakuntien johtajia. Piispa ei ollut mikään virkamies, vaan laumansa opettaja ja sielunhoitaja, joka aktiivisesti johti kaupungin pääkirkon jumalanpalveluselämää. Ympäröivä maaseutu, aiemmin kaupunkiseurakunnan lähetyskenttä, muodosti "hiippakunnan", alueen, josta piispa oli vastuussa. Piispa yksin ei kyennyt hoitamaan suurta seurakuntaa ja sivuseurakuntia, vaan hänen apunaan toimivat vanhimmat. Näitä piispan apulaisia alettiin sittemmin, Vanhan testamentin terminologian mukaisesti, kutsua papeiksi. (Vrt. kreikan presbyteros, vanhin: englannin priest, ruotsin präst.) 

Papiston lisääntyessä piispat alettiin ymmärtää jatkuvasti kasvavan kirkon ykseyden säilyttäjiksi. Piispan tulee pitää huolta, että pappien ja muiden seurakunnissa vaikuttavien sanoma ja elämä ovat sopusoinnussa alkuperäisen apostolisen evankeliumin kanssa. Piispat edustavat kirkon historiallista jatkuvuutta, ns. apostolista suksessiota. Piispat ovat seuranneet toisiaan katkeamattomana ketjuna aina Jeesuksen apostoleista alkaen. 

Apostolinen suksessio on säilynyt ehjänä ortodoksisessa ja katolisessa kirkossa sekä eräissä piispallisissa protestanttisissa kirkoissa kuten esim. Suomen ja Ruotsin luterilaisissa kirkoissa sekä Englannin anglikaanisessa kirkossa. Saman ehjän suksession piiriin kuuluu myös mm. Inkerin luterilainen kirkko Venäjällä. Piispat siunataan virkaansa toisten piispojen käteen päälle panemisella. Kaikilla, jotka piispa puolestaan siunaa tai asettaa virkaan, on itse asiassa katkeamaton fyysinen yhteys Jeesukseen ja hänen oppilaisiinsa.

Karismaattisuudesta kulttiin
Alunperin sekä piispuus että pappeus olivat karismaattisia virkoja. Pian kehitys kohti vaaliin perustuvaa seurakuntavirkaa; molempien vaaliin osallistui koko seurakunta. Kun kristinuskosta tuli Rooman valtionuskonto 300-luvulla, papistosta alkoi kehittyä erillinen sääty, joka vihkimyksen kautta erottui muista uskovaisista. Piispat ja papit saivat olla naimisissa. Selibaattivaatimus yleistyi katolisessa kirkossa vasta vuoden 1000 jälkeen.

Ei ole varmaa historiallista tietoa siitä, miksi ja miten apostolisesta sananjulistajan virasta kehkeytyi kultillinen pappeus, jonka keskeiseksi tehtäväksi muodostui pyhien toimitusten hoitaminen. Taustalla on tietysti Vanhan testamentin kulttipappeus. Samanlainen pappeus oli yleinen myös muissa antiikin ajan uskonnoissa. Olisi tietysti ollut varsin poikkeuksellista, mikäli kirkko ei olisi omaksunut voimakkaita vaikutteita taustastaan ja ympäristöstään.

Raskas virka
Tuskin kukaan alkaa tietoisesti "leipäpapiksi". Siksi vaikeasta - ellei peräti mahdottomasta - tehtävästä on kysymys. Paljon leveämmin voi elää paljon helpommalla työllä, jos haluaa. Pappiin kohdistuu suuria odotuksia. Mikään tehtävä tässä maailmassa ei ole vaikeampaa kuin saarnaaminen: pitäisi aina olla elävä ja tuore, ajankohtaisesti ja mielenkiintoisesti puhutteleva sanoma Jumalalta, mieluiten vielä esitettynä Pyhän Hengen erityisessä voitelussa. 

Tämä kysyy paitsi inhimillisiä taitoja, myös intensiivistä oman Jumala-suhteen jatkuvaa hoitamista. Lisäksi papin pitäisi sielunhoitajana olla ihmissuhdetaituri ja seurakunnan organisaattorina synnynnäinen johtaja sekä suhteessa muuhun yhteiskuntaan taitava suhdetoimintahenkilö. Gregorios Suuri (k. 604) kuvaa papin tehtävän raskautta:
-Raskas on pappeuden taakka. Ensinnäkin papin on elettävä esikuvana toisille, ja sitten hänen on pidettävä huolta siitä, ettei hän kadota sieluaan ylpeyteen sen hyvän esikuvan vuoksi, jonka hän on antanut.

Vanhan kirkon kuuluisin saarnaaja Johannes Krysostomos eli "Kultasuu" (k. 407) valitteli, että papit keskittyvät liikaa käytännöllisiin asioihin, puutarhanviljelyyn ja liikeasioihin. Laiminlyövät virkansa  olennaisimmat edellytykset: raamatunluvun ja rukouksen. Krysostomos opettaa, ettei papin virkaan pidä tuppautua kunnianhimoisista syistä.
-On kyettävä ylenkatsomaan ihmisten ylistyksiä, vältettävä turhamaisuuden kari, halpamaiset imartelut ja liehittelyt, rikkaiden mielisteleminen ja kansansuosion tavoittelu.

 PROFEETTA

*Ei kuitenkaan jokainen, joka puhuu Hengessä, ole profeetta, vaan se, jolla on Herran tavat. -- Jos hän pyytää rahaa, hän on väärä profeetta. (Apostolien opetus, n. vuonna 100.)
*Profeetaksi kutsutaan henkilöä, joka on saanut ymmärryksensä suoraan Jumalalta ilman välikäsiä. Pyhä Henki on asettanut sanan hänen suuhunsa, koska Henki itse on lähde. (M.Luther.)

Kukapa ei haluaisi olla profeetta! Moni esiintyisi mielellään viisaana näkijänä, joka pukee sanoiksi sen, mitä muut pelkäävät tai aavistavat. Moni mielisi paljastaa läpinäkyviksi tyhjänpäiväiset kulissit, joissa me elämme.

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkkolain ensimmäisen luvun ensimmäisen pykälän mukaan kristillinen usko perustuu Jumalan sanaan, jota ovat "Vanhan ja Uuden testamentin profeetalliset ja apostoliset kirjat". Näin kirkkolaki ilmaisee teologian klassisen näkemyksen, jonka mukaan vanhan liiton ytimenä on profeetallinen ja uuden liiton ytimenä apostolinen usko. Vanhan liiton profeettoja vastaavat uudessa liitossa apostolit. 

Intiimi suhde Jumalaan
Vanhan testamentin Jahve-usko on ennen kaikkea profeetallinen uskonto. Profetismi on ylipäätään juutalais-kristillisen uskonnon elinvoimaisinta ydintä. (Sana "profeetta" johdetaan kreikan kielen verbistä profemi = sanoa edessä, puhua julki.) Vanhan testamentin profeetalliset henkilöt olivat Jumalan ystäviä, joilla oli poikkeuksellisen intiimi suhde Herraansa. Heillä oli etuoikeus saada sanomia suoraan itse Kaikkivaltiaalta. Jumala ilmoitti suunnitelmansa syntiin langenneen ihmiskunnan pelastamiseksi profeetallisille henkilöille, joita olivat Israelin kantaisät, Mooses sekä monet kansanjohtajat, kuten kuningas Daavid, sekä varsinaiset profeetat. 

Esimerkiksi Mooseksen kanssa "Herra seurusteli kasvoista kasvoihin". Läheisen Jumala-yhteyden vastapainona oli nöyryys:
-Mooses oli hyvin nöyrä mies, nöyrempi kuin kukaan muu ihminen maan päällä. (4 Moos. 12:3.) 
Nöyräksi kouliintuminen vaati 40 vuotta yksinkertaista perhe-elämää Midianin erämaassa ja toiset 40 vuotta jatkuvia paineita ja vastoinkäymisiä israelilaisten erämaavaelluksen johdossa.

Profeetat saivat viisautensa ja voimansa Jumalan Hengen vaikutuksesta. Profetiasta ja Pyhästä Hengestä on puhuttava samanaikaisesti jo Vanhassa testamentissa. Profeetallinen henkilö harjoitti jatkuvasti rukousta ja pyhien kirjoitusten tutkistelua. Tämä oli se maaperä, johon perustui erityinen Jumalan puhuttelu tiettyinä aikoina. Puhuttelu saattoi tapahtua unien, näkyjen tai sisäisen äänen kautta. Eivät profeetat kaiken aikaa kuulleet Jumalan ääntä, usein kului vuosikausia ilman yhtään sanomaa Jumalalta.

Suurempi kuin pappi
Vanhassa liitossa profeetta oli suurempi kuin pappi. Profeetat olivat "Jumalan ääni", Jumalan ilmoituksen vastaanottajia ja julki-ilmoittajia. Papit olivat ainoastaan ilmoituksen säilyttäjiä, kultillisia virkamiehiä. Sama koski myöhemmin juutalaisia teologeja, lainoppineita. 

Vaikean paikan tullen neuvoa kysyttiin profeetalta, ei papilta, koska juuri profeetalla uskottiin olevan kaikkein läheisin yhteys Jumalaan ja tieto häneltä. Israelissa pappien ylläpitämästä institutionalisoidusta uskonnosta tuli usein pelkkä vallitsevien olojen myötäilijä. Valtaapitävien vääryydet painettiin villaisella. Pappien silmät eivät nähneet lahjontaa, ahneutta, koronkiskontaa, sortoa ja väkivaltaa.

Silloin uskollinen Jumala lähetti profeettoja julistamaan katumusta ja kääntymystä. Profeetta oli ennen muuta parannussaarnaaja, vasta toissijaisesti ennustaja. Kääntymyksenkin julistajina he olivat näkijöitä: profeettoja pelättiin, koska he paljastivat salaisuuksia. Esimerkiksi profeetta Naatan ilmoitti Daavidille tämän lankeemuksen Batseban kanssa ja profeetta Elia kuningas Ahabin syyllisyyden Naabotin murhaan.

Sanan valta
Profeetalla ei ollut muuta valtaa kuin sanan valta. Hän oli erittäin yksinäinen henkilö. Valtajärjestelmää pönkittävä papisto ja näitä tukevat väärät profeetat, eräänlaiset ammatilliset kulttiprofeetat, olivat Herran profeetan vihollisia. Profeetta joutui toimimaan täysin itsenäisesti, suoraan Jumalan valtuuttamana pelkän kutsumustietoisuuden varassa: "Herra on lähettänyt minut."

Oli raskas kutsumus tulla kutsutuksi Herran profeetaksi. Usein profeetta ei ollut erityisen innostunut julistamaan sanomaa, vaan Jumalan oli lempeästi pakotettava lähettiläänsä liikkeelle. Näin korostui se, että kyse oli Jumalan työstä eikä ihmismielipiteistä. Raskaan työnsä uuvuttamana Jeremia kirosi syntymäpäivänsä ja Elia pakeni erämaahan toivoen pikaista kuolemaa. Oikeat profeetat eivät koskaan olleet suosiossa. Jeesuskin toteaa väärien profeettojen tuntomerkin:
-Kaikki ihmiset puhuvat teistä hyvää. (Luuk. 6:26.)

Alkukirkon profeetat
Jeesuksen apostolit olivat viimeisiä sellaisia profeetallisia henkilöitä, joiden kautta Jumala antoi ilmoituksen itsestään. Kristus on Jumalan ilmoituksen huipentuma, siksi apostolien jälkeen ei tule uutta ilmoitusta.

Uudessa liitossa profetismi ei ole niinkään elinikäinen kutsumus tai virka, vaan armolahja eli karisma, joka on annettu seurakunnan hengellistä rakentumista varten. Profeetat olivat ennen Israelin omatunto. Nyt he ovat "uuden Israelin" eli Kristuksen kirkon omatunto.

Profetia ei enää ole vain joidenkin harvojen, Jumalan erityisesti valitsemien henkilöiden kutsumus. Koska kaikilla uuden liiton uskovilla on Pyhä Henki, koko seurakunta on profeetallinen. Kuka tahansa Kristukseen uskova voi saada profetian karisman. Siksi Paavali kehottaa:
-Tavoitelkaa hengellisiä lahjoja, ennen kaikkea profetoimisen lahjaa. (1 Kor. 14:1.)

Se, joka profetoi, "rakentaa, kehottaa ja lohduttaa seurakuntaa", sanoo Paavali. Profeetallinen sanoma tekee Jumalan läsnäolon ja puhuttelun erityisellä tavalla intiimin koskettavaksi. Armolahjaa käyttävä ei ole mikään sanoma-automaatti, vaan hän puhuu sisäisestä kehotuksesta uskonsa varassa. Profetoiva käyttää lahjaansa täysin hallitussa, järjellisessä mielentilassa, "sen mukaan kuin hänellä on uskoa". Profetiassa on mukana aina inhimillinen vajavuus, siksi Uusi testamentti kehottaa koettelemaan, onko profetia sopusoinnussa Jumalan sanan kanssa.

Profetian hiipuminen
Profetian armolahja oli erittäin yleinen alkukirkon aikana. Tästä on runsaasti näyttöä varhaiskristillisessä kirjallisuudessa. Vuoden 100 tienoilla syntynyt Apostolien opetus (Didakhe) osoittaa, että profeetat olivat varhaiskirkossa arvostetumpia kuin piispat. Piispoille vaaditaan kunnioitusta sen nojalla, että suorittavat "samaa palvelusta kuin profeetat *ja opettajat". 

Kirkon laitostuessa ja virkapappeuden saavuttaessa vallitsevan aseman profetia rappeutui alkuvuosisatoina. Paavi Gregorius Suuri (k. 604) saattoikin todeta virallisesti: profetia on kuollut. Kuitenkin profetian lahja on pulpahtanut esille hengellisten herätysten aikana. 

JUMALANPALVELUS ELI PYHÄ MESSU ELI PYHÄ LITURGIA

*Liturgia on huippu, jota kohti kirkon työ suuntautuu ja samalla lähde, josta kaikki sen voima pulppuaa. (Vatikaanin toinen konsiili, 1962-65.)
*Ihminen, joka ei säännöllisesti osallistu jumalanpalvelukseen, on kuin silmälasit, joiden takan ei ole silmää. (T.Carlyle.)
*Messu on pyhän Kirkon juhla, ja Kirkko on valtava, halki historian kulkeva saattue syntisiä, jotka saavat anteeksiantamuksen, likaisia, jotka puhdistetaan, epätäydellisiä, jotka kulkevat kohti täydellisyyttä. (R. & S.A.Teinonen.)

Kaikki historialliset kirkot pitävät jumalanpalvelusta kristillisen seurakunnan tärkeimpänä, jokaiselle kristitylle elintärkeänä toimintona. Kristillinen seurakunta on yhteisö, jossa julistetaan Jumalan sanaa ja jaetaan Kristuksen asettamat sakramentit. Jumalanpalvelus sulkee sisäänsä kaiken tämän: Siinä on koolla Jumalan kansa harjoittamassa katumusta, kiitosta, ylistystä ja esirukousta. Tätä kansaa kolmiyhteinen Jumala ruokkii äänellisellä sanallaan, Raamatulla ja saarnalla, sekä aineellisella sanallaan, sakramenteilla. 

Itse asiassa kaikki kirkon elämä kasvaa ja nousee jumalanpalveluksesta. Kaiken perustana on se, että jumalanpalveluksessa Jumala itse hoitaa meitä. Pyhä Henki vahvistaa meitä sanalla, sakramenteilla, yhteisellä rukouksella, keskinäisellä yhteydellä, musiikilla, pyhillä symboleilla  - ylipäätään kaikella, mitä jumalanpalveluksessa on ja tapahtuu. Pyhällä Hengellä on lukuisia "ajoneuvoja", kuten Luther toteaa. Jumalanpalveluksen jälkeen me taas jaksamme puolestamme harjoittaa arjen jumalanpalvelustamme kodissa, työpaikalla ja missä tahansa liikummekin rakastaen niitä, joita kohtaamme.

Kaikki kirkon elämä myös palaa jumalanpalvelukseen: tähtäyspisteenä on ylösnousemuksen jälkeen todenteolla alkava taivaallinen liturgia, jolloin me enkeleiden kanssa laulamme loputonta ylistystä teurastetulle Karitsalle, joka voitti Saatanan. "Maallisessa liturgiassa saamme esimakua taivaallisesta, jota vietetään pyhässä kaupungissa", opettaa katolinen kirkko.

Miksi kirkossa ei käydä?
Hienoista periaatteista huolimatta niin itäisessä kuin läntisessä Euroopassa jumalanpalvelukseen osallistuvien määrä on varsin matala, monissa maissa se on jatkuvasti laskenut viime vuosikymmeninä hitaasti mutta varmasti. 

Ottakaamme vaihteen vuoksi esimerkki itäisestä naapuristamme. Venäjän Tiedeakatemian v. 1996 tekemien haastattelututkimusten mukaan kolmasosa venäläisistä katsoo olevansa ortodoksisia kristittyjä. Kastettujen määrää ei tiedetä tarkasti, koska ortodoksisella kirkolla ei ole jäsenrekisteriä. On mahdollista, että jopa yli 60% venäläisistä on kastettu. Jotkut eivät edes itse tiedä, onko heidät kastettu, koska Neuvostoliiton aikana äidit ja isoäidit saattoivat viedä lapsia kasteelle salaa. Lisäksi on laaja joukko eri protestanttisiin kirkkoihin kuuluvia Venäjän kansalaisia: baptisteja, luterilaisia, helluntailaisia, karismaattisia kristittyjä jne. On myös katolisia seurakuntia. Myöskään useimmilla protestanttisilla kirkoilla ei ole tarkkoja jäsenrekistereitä. 

Venäläiset käyvät muita eurooppalaisia harvemmin kirkossa: vain 6% Venäjän kansalaisista käy kirkossa kerran kuukaudessa. Jopa maallistuneessa Länsi Euroopassa, kuten esim. Skandinaviassa, kerran kuussa kirkossa käyvien osuus kansalaisista on kaksi kertaa suurempi eli 12%. Selvästi korkeampia osallistumisprosentteja esiintyy lähinnä katolisissa maissa sekä Yhdysvalloissa lähes kaikissa kirkkokunnissa.

Venäjällä on suuri tarve kristinuskon opetukseen: vaikka v. 1996 enää ainoastaan 6% Venäjän kansalaisista ilmoitti olevansa ateisteja, vain yksi kolmasosa venäläisistä piti itseään jonkinlaisina uskovaisina. Kuitenkin monet heistä ilmoittivat uskovansa korkeampaan voimaan, ei persoonalliseen Jumalaan. Kristillinen tietous on ohutta, suurin osa kansalaisista - jopa monet kristittynä itseään pitävät - uskovat horoskooppeihin, astrologiaan, reinkarnaatioon (sielunvaellukseen), okkultismiin, noituuteen, taikuuteen, parapsykologiaan jne. Tutkimuksen mukaan esim. astrologiaan uskoo 37% venäläisistä; 18-28-vuotiaista kansalaisista astrologiaan uskoo peräti 49%. Selvästi useammat uskovat horoskooppeihin kuin persoonalliseen Jumalaan! Kirkkoslaavinkielinen liturgia ei riitä vastaamaan opetuksen tarpeeseen - tarvitaan kunnon katekeesia, kristillisen uskon selkeätä opetusta kansan ymmärtämällä kielellä. Siten ihmiset voivat osallistua aktiivisemmin jumalanpalvelukseen ja ymmärtää, mitä siinä tapahtuu.

Jumalanpalvelus alkuseurakunnassa
Alusta alkaen kristityillä on ollut tapana kokoontua yhteen viikon ensimmäisenä päivänä, Kristuksen ylösnousemuksen päivänä, lukemaan pyhiä kirjoituksia, kuuntelemaan opetusta, rukoilemaan, laulamaan ja viettämään pyhää ateriaa. Tällaista kristittyjen keskinäistä yhteydenpitoa on sittemmin nimitetty eri tavoin: se on jumalanpalvelus, messu, liturgia, seurakunnan kokous jne. 

Sana, yhteys, ehtoollinen ja rukous olivat alkuseurakunnan elämän tukipilareita:
-Seurakunta kuunteli ja noudatti uskollisesti apostolien opetusta. Uskovat elivät keskinäisessä yhteydessä, mursivat yhdessä leipää ja rukoilivat. (Apt. 2:42.)

Varhaisten kristittyjen kokoontumisissa luettiin apostolien kirjeitä ja "muistelmia" Jeesuksesta eli evankeliumeita sekä Vanhaa testamenttia, erityisesti psalmeja ja profeettoja. Seurakunnan johtaja saarnasi luetun pohjalta. Keskinäistä yhteyttä ilmensi se, että kerättiin avustus, joka jaettiin seurakunnan köyhimmille jäsenille. Yhteyttä ilmensi niin ikään rakkauden ateria, jonka tarkoituksena oli samalla ruokkia seurakunnan köyhät. Aterian jälkeen vietettiin pyhää ehtoollista Jeesuksen asettamalla tavalla. Tämä oli alkukristillisen kokoontumisen kohokohta.

Alusta alkaen kristittyjen jumalanpalvelukseen kuului monenlaista rukousta: katumusta, kiitosta, ylistystä, esirukousta, vapaamuotoista rukousta ja kiintein muodoin toistettuja hymnejä. Hengellisillä lauluilla, erityisesti psalmilaululla, oli alusta alkaen tärkeä asema. Ensimmäisten kristittyjen kokoontumiset olivat myös karismaattisia tilaisuuksia. Niissä mm. rukoiltiin sairasten puolesta, profetoitiin, saatiin sanomia ja ilmestyksiä sekä puhuttiin kielillä ja selitettiin tällaista puhetta.
-Kun kokoonnutte yhteen, jokaisella on jotakin annettavaa: laulu, opetus tai ilmestys, puhe kielillä tai sen tulkinta. Kaiken on tapahduttava yhteiseksi parhaaksi. -- Kaiken on tapahduttava arvokkaasti ja hyvässä järjestyksessä. (1 Kor. 14:26, 40.)

Mitä messu on?
Latinankielinen sana "messu" on läntisen kristikunnan yleisimmin käyttämä jumalanpalveluksen nimitys. Katolinen messu loppuu vaikeasti käännettäviin sanoihin: Ite, missa est. Lause on usein käännetty sanoilla: "Menkää Herran rauhassa." Ajatuksena on messun päätöksen toteaminen ja Jumalan kansan lähettäminen: menkää, messu on päättynyt; menkää, teidät on lähetetty. 

Luterilaisuus ei hylännyt messua, Luther laati mm. kuuluisan "Saksalaisen messun" luterilaisten seurakuntien käyttöön. Uskonpuhdistus tosin arvosteli myöhäiskeskiajan maagista ja suorituksenomaista näkemystä messusta. Ostetuilla messuilla, joita papit itsekseen lukivat kirkoissa, mm. lyhennettiin kiirastulessa olevien lähiomaisten tuskaa. Sittemmin katolinen kirkko on täysin uudistanut messunsa. Nykyisin messu toimitetaan kansankielellä, siihen kuuluu aina läsnä olevalle seurakunnalle pidetty saarna ja ehtoollisella kaikille jaetaan sekä leipä että viini.

Protestanttiset kirkot alkoivat vieroksua katolista messu-nimitystä ja omaksuivat kaksimielisen sanan "jumalanpalvelus" (Gottesdienst, Gudtjänst jne.). Kysymys ei kuitenkaan ole siitä, että me palvelemme Jumalaa, vaan Jumala meitä. Monin paikoin protestantit ovat ilahduttavasti omaksuneet uudestaan heiltä liki 450 vuotta kateissa olleen käsitteen "messu". Keskellä paineita jumalanpalveluksen uudistamiseen puhutaan uudentyyppisistä messuista. Samanaikaisesti sekä etsitään historiallisia ja teologisia juuria että lähestytään nykyajan ihmistä kielellä, jonka hän ymmärtää.

Useimmissa vapaissa suunnissa on menty niin pitkälle, että puhutaan vain "kokouksesta" antamatta yhteen tulemiselle mitään erityistä kristillistä nimikettä. Ortodoksit ovat omaksuneet jumalanpalveluksensa kreikankielisestä sanasta "liturgia", joka tarkoittaa kansan hyväksi suoritettavaa palvelusta.

Erilaisista perinteistä huolimatta kaikille kristillisille kokoontumisille on ominaista ajatus yhteydestä. Uskovaisten keskinäinen yhteydenpito vahvistaa toivoa Kristuksen valtakunnan tulemisesta. Mutta vielä tärkeämpää on se, että Jumala itse jatkuvasti uudistaa ja vahvistaa yhteytensä ihmiseen. 

Viileätä museotavaraa?
Vuosisatojen aikana eri kirkkojen jumalanpalvelusmenot ovat pukeutuneet tiettyihin kulttuurisiin muotoihin. Myös nykyajan ihminen kaipaa syvää mystistä kokemusta, salatun Jumalan kohtaamista, jossa kaikkea ei ole järkeillen selitetty liian paljaaksi. Toisaalta hän kuitenkin kokee vierautta jumalanpalveluksen vuosisataisia muotoja, ylätyylistä kieltä ja vanhaa musiikkia kohtaan. 

Ongelmana on, kuinka sovittaa yhteen Jumalan armoa objektiivisella tavalla välittävä kirkon vuosisatainen perinne ja nykyaikainen, ymmärrettävä ote, joka tekee jumalanpalveluksen mielekkääksi meidän aikamme ihmiselle. Tarrautuminen pelkkään traditioon tekee jumalanpalveluksestamme pienen eliitin museotavaraa. Toisaalta irtaantuminen perinteestä tekee jumalanpalveluksestamme helposti liian ihmiskeskeisen ja pinnallisen, hiostamalla esiin puserretun suorituksen, joka alkaa vähitellen väsyttää kaikkia osapuolia. Ilman perinnettä jumalanpalveluksen onnistuminen on aina kiinni palvelusta toimittavista ihmisistä ja heidän taidoistaan. 

Khalkedonin kristologian mukaisesti voimme ajatella: jumalanpalvelus on samanaikaisesti sekä täysin inhimillinen että täysin jumalallinen tapahtuma. Se, mikä jumalanpalveluksessa on inhimillistä ja ihmisen kulttuuriin sidonnaista, on avoinna kaikenlaisille muutoksille. Se, mikä siinä on jumalallista, on muuttumatonta ja luovuttamatonta. 

Täysin inhimillinen tapahtuma
Jumalanpalvelus ei ole jokin taivaasta tipahtanut pyhä seremonia, joka toistuu muuttumattomana kautta aikojen. Koolle tulevat ihmiset, joilla on tiettyjä odotuksia toisten ihmisten kohtaamisesta, yhteyden kokemisesta. Myös jumalanpalveluksessa pätevät samat sosiaaliset ja psyykkiset tarpeet ja lainalaisuudet kuin muussa ihmiselämässä. Tämän realiteetin laiminlyöminen lienee suurimpia syitä siihen, miksi nykyajan kaupunkilainen ihminen kokee vieraaksi kaavamaisen, kohtaamisen tarpeita laiminlyövän jumalanpalveluksen.

Yhteyden kokemista voidaan edistää monin tavoin jo ennen itse jumalanpalvelusta, sen toteutuksen aikana sekä messun jälkeen. Messun valmisteluun voivat osallistua sekä seurakunnan työntekijät että maallikot. Messuun voi sisältyä aineksia, joissa ihmiset kohtaavat toisensa, esim. tervetulotoivotukset, rauhan tervehdys liturgian aikana, liikkuminen kirkkotilassa messun eri osien kuluessa, messun toimittajien kättely messun päätyttyä jne. Harkitusti valmistellut jälkitilanteet voivat merkittävällä tavalla auttaa ihmisiä tutustumaan toisiinsa.

Jumalan kansan demokratia
Klassisen teologisen näkemyksen mukaan messun toimittaa koko läsnä oleva seurakunta papin johdolla. Tämä koskee jo messun teologista perustaa; vielä suuremmassa määrin inhimillisenä tapahtumana messu tarvitsee tiettyä Jumalan kansan demokratiaa. On tärkeätä, että jumalanpalveluksessa käyvä kokee olevansa todellinen osallistuja: puhutaan hänelle todellisista ja läheisistä asioista. Niin ikään on tärkeätä, että osallistuja itse voi pidemmällä aikavälillä myös vaikuttaa jumalanpalveluksen tiettyihin sisältöihin. 

Jumalan kansan demokratia voi toteutua monissa osissa messua: maallikot voivat avustaa synnintunnustuksessa, esirukouksessa, sanaosassa, ehtoollisen vietossa, musiikissa sekä erilaisissa käytännön tehtävissä jumalanpalvelustilan ja tapahtuman sekä jälkitilanteiden tekemiseksi kodikkaaksi. Viime kädessä maallikot voivat olla kaikissa muissa paitsi messua johtavan liturgin tehtävässä.

Yhdessä jumalanpalveluksesta voidaan luoda todellinen juhla, viikon kohokohta, johon tullaan iloiten ja odotuksia täynnä. Jos messua valmistelevat erilaiset ihmiset, jokaiseen messuun voi sisältyä aina jotain uutta ja tuoretta, pieniä iloisia yllätyksiä. Resurssien mukaan jumalanpalvelukseen on mahdollista sovittaa draamallisia, tanssillisia, kuvallisia tms. aineksia. 

Jumalan kansan demokratiaan sisältyy myös "syntisten solidaarisuus". Kaikki messuun osallistuvat, sen toimittajat ja läsnä oleva seurakunta, tarvitsevat ja käyttävät samoja armonvälineitä. Esimerkiksi papit eivät ole tässä suhteessa mitenkään seurakuntalaisten yläpuolella, he tarvitsevat esirukousta, rippiä ja sielunhoitoa siinä, missä kaikki muutkin. Rehellinen kristillinen yhteys on yhteyttä alhaalla, syntisen ihmisen reaaliajassa, eikä yhteyttä jossain teeskennellyssä onnistuneisuudessa.

Musiikki on tärkeä
Kysymys musiikista on uudistuvan jumalanpalveluksen keskeisiä kohtia. Musiikki on tiedollisen elämänhallinnan ylittävä syvällinen todellisuus, jolla on mahtava vaikutus ihmisen psyyken syvyyksiin. Ja vielä enemmän: Pyhän Hengen innoittamana musiikki voi toimia merkittävänä Jumalan ja ihmisen intiimin yhteyden hoitajana. Musiikki on Jumalan luomistöistä mahtavimpia - kaikki hyvä musiikki on Jumalan armoa.

Musiikki soi kaikkialla. Nykyajan ihminen on musiikin suurkuluttaja. Kirkossa ei ole koskaan julistettu pyhäksi ja ainoaksi oikeaksi jotain tiettyä musiikkityyliä. Musiikki on ehdonvallan asia, sitä ohjaavat perinne ja makutottumukset. Miksi messuun ei voitaisi vanhan perinteen rinnalla soveltaa nykyajan ihmisen musiikillisia makutottumuksia? Mitään teologista estettä tälle ei ole - päinvastoin, oikea teologia jopa edellyttää tällaista soveltamista. 

Länsimaisissa kirkoissa paljon käytetyt urut ovat vanha roomalainen sirkussoitin eikä kirkko ole koskaan kanonisoinut niitä ainoaksi sallituksi soittimeksi. Uusien virsien laulaminen luontuu usein paremmin pienen orkestraation tai bändin kuin urkujen säestyksellä. Uusia musiikillisia ulottuvuuksia messuun tuovat mietiskelevän laulutavan käyttö, jossa lyhyttä laulua toistetaan useita kertoja. Näin on mahdollista paremmin sisäistää laulu rukoukseksi. Piristystä messuun tuo niin ikään erilaisten populaari- tai kansanomaisen musiikin tyylien harkittu käyttöön ottaminen. 

Musiikki Vanhassa testamentissa
Vanhan liiton jumalanpalvelus oli ilon ja riemun läpäisemä. Temppeliin kuului neljä tuhatta ammattiylistäjää. J.S.Bachin lempikohta Vanhassa testamentissa oli Ensimmäisen Aikakirjan luku 25, joka kertoo, kuinka Daavid järjesti temppeliveisaajat osastoiksi. Näiden "kirkkomuusikkojen" päätoiminen tehtävä oli "laulaa Herran ylistystä". Kaikenlaiset soittimet - puhaltimet sekä kieli- ja lyömäsoittimet - olivat käytössä. Tietyissä tilanteissa käytettiin myös tanssillista ilmaisua: "Ylistäkööt he karkeloiden hänen nimeänsä." (Ps. 149:3.)

Em. luku mainitsee kolme kertaa, että veisaaminen ja soittaminen Jumalan kunniaksi tapahtui "hurmoksessa". Se oli ilmaisua, jolla on välitön kosketus ihmisen persoonallisuuden syvimpiin kerroksiin. Samalla se on Jumalan Pyhän Hengen inspiroimaa taidetta, intiimin Jumala-yhteyden ilmaisu. Jumalanpalveluselämän keskeisin toistuva osa oli Jumalan uskollisuuden ylistyshuudahdus: "Kiittäkää Herraa, sillä hän on hyvä. Hänen armonsa pysyy iankaikkisesti."

Sovellutus kulttuuriin
Katolinen kirkko asetti 1960-luvulla Vatikaanin toisessa konsiilissa messun uudistamisen tavoitteeksi "kaiken kansan täyden ja aktiivisen osanoton". Jumalanpalvelusta uudistettaessa "on myös työskenneltävä seurakuntayhteyden aikaansaamiseksi, jotta se kukoistaisi varsinkin yhteisessä sunnuntain messunvietossa". Pääosa messun tekstistä on sama kaikkialla maailmassa katolisissa kirkoissa, mutta muuten rohkaistaan omaksumaan messuun erilaisia aineksia "kunkin kansan perinteistä ja hengenviljelystä". 

Uusilla näkemyksillä on suuri merkitys ennen kaikkea lähetystyössä. Afrikkaan tai Aasiaan ei enää viedä länsimaista kulttuuria, vaan messuun omaksutaan rohkeasti kunkin kansan symboleja, tapoja, musiikkia jne.
-Kaikki se, mikä kansojen tavoissa ei liity erottamattomasti taikauskoon ja erehdykseen -- voidaan hyväksyä itse liturgiaankin, mikäli se on sopusoinnussa liturgian todellisen ja oikean hengen kanssa, Vatikaanin toinen konsiili opettaa.

Messun ja ylipäätän kristillisen kielen kääntämisellä eri kulttuurien symbolikielelle ei tarkoiteta vain kulttuurin historiaa, vaan myös nykypäivää. On perusteltua "kääntää" messu eri paikkojen ja aikojen ihmisryhmien ajattelu- ja elämäntottumusten kielelle.

Täysin jumalallinen tapahtuma
Kristillinen jumalanpalvelus ei kuitenkaan ole vain pelkkä kokous, jossa ihmiset välittävät toisilleen kunkin hetkisiä tuntemuksiaan tai tulevat viihtymään keskenään. Jumalanpalvelus on perimmältään salattu tapahtuma, jossa kolmiyhteinen Jumala itse kohtaa meidät ja palvelee meitä.

Kaikkein tärkeintä jumalanpalvelusuudistuksessa on se, että messusta tulee tapahtuma, jossa Jumalan rakkaus konkretisoituu alas ihmisen tasolle. Me emme tarvitse messuja, jotka ovat kuin kauniita mutta kylmiä kuvia toisesta, meille vieraasta maailmasta. Tarvitsemme jumalanpalvelusta, jossa ihmiset saavat todellisesti syntinsä anteeksi, saavat rohkaisua uskoon sekä lohdutusta ja voimaa taakkojensa kantamiseen.

Messun tulee tukea ihmistä kouriintuntuvalla tavalla siten, että hänen hätänsä ja tarpeensa viedään yhdessä Jumalalle tiettäväksi. Eli me tarvitsemme hyvin realistista kuvaa jumalanpalveluksesta. Jumalan rakkaus ei kohdistu meihin vain yleensä ja abstraktisti, vaan konkreettisesti juuri kunkin hetkisiin kysymyksiimme, lankeemuksiimme ja hätäämme.  

Armon välikappaleet 
Pyhä messu on pullollaan armon välikappaleita, joiden kautta Pyhä Henki vaikuttaa katumusta, turvautumista armoon, lohdutusta ja iloa. Ennen messua tulisi olla mahdollisuus henkilökohtaiseen rippiin, synnintunnustukseen ja synninpäästöön kahden kesken rippi-isän tai -äidin kanssa. Itse messun synnintunnustus ja -päästö tulee olla perusteellinen ja henkilöön kohdistuva. Tunnustuksia ja tunnustajia voi olla useita. Yhteiseen rippiin kuuluu luontevasti katuva hiljainen mietiskely. Synninpäästön lausuu pappi.

Esirukousosion tulee olla sellainen, että läsnä olevien ihmisten todelliset elämän kysymykset tulevat esille. Rukouksen hengen tappaa tehokkaimmin pelkkä kaavamainen sisäluku. Ihmisille tulee antaa mahdollisuus itse tuoda esille rukousaiheita messun aikana sekä mahdollisuus saada henkilökohtaista esirukousta elämän ongelmiin, uskonnolliseen etsintään tai sairauksiin liittyen. 

Realistisen rukouspalvelun liittäminen messuun vie seurakunnan työntekijät ja maallikkokristityt todelliseen palvelustyöhön. Samanaikaisesti tällainen rohkea vapaus voi tuoda esille erilaisia, yksittäisille kristityille annettuja karismoja eli armolahjoja, kuten esim. profetian tai terveeksi tekemisen lahjat. Karismaattisille ilmiöille voidaan osoittaa oma tietty ja rajattu paikkansa messussa. 

Messuun voi luontevasti kuulua sairaan voitelu öljyllä. Sairaan voitelu voidaan ymmärtää - ortodoksien ja katolilaisten tapaan - sakramentaaliseksi tapahtumaksi, jonka voi suorittaa kuka tahansa pappi tai kristitty ilman tietoisuutta erityisestä terveeksi tekemisen lahjasta. 

Jumalanpalveluksen sanaosassa luetaan sekä Vanhaa että Uutta testamenttia. Saarnaajat, olivat he pappeja tai maallikoita, voisivat kenties puhua joskus minä-muodossa. Abstraktin opin päähän pänttäys ei tavoita helposti nykyajan ihmistä. Mutta aito henkilökohtainen puhe, joka on olennaisella tavalla ankkuroitu Raamattuun ja kirkon uskoon, koskettaa ja puhuttelee - siitä voi jopa jäädä jotain mieleen. Saarna on inkarnoitunutta Jumalan sanaa: mikään puhe yli oman uskonsa ei ole uskottavaa. Jos puhujalta puuttuu aito kokemuspohja, tämä kyllä paistaa läpi. 

Nykyaikaisen viestintätietämyksemme nojalla ylikorostunut pyrkimys papin objektiivisuuteen liturgiaa hoitaessa ja saarnatessa kääntyy itse asiaa vastaan. Aito oman persoonan lävitse toteutuva palvelus viestii asian paljon paremmin kuin kuivan puhdasoppisuuden nimissä toteutettu kylmäkiskoinen paperista lukeminen. Huono ja estynyt kommunikaatio pikemminkin estää arvokkaan viestin vastaanottoa kuin korostaa evankeliumin pyhyyttä. Eipä silti, puhuihan Jumala Raamatussa kerran aasinkin suulla (4 Moos. 22:27-31).

Messun huipentuma
Jumalanpalveluksen huipentumana on itse Jeesuksen Kristuksen fyysinen astuminen sisälle kirkkoon. Hän tulee keskellemme aineellisena lihana ja verenä, antaen konkreettisesti itsensä meille.

Protestanttisten kirkkojen ehtoollisteologia ja -liturgia ovat täysin kypsiä jo omaksumaan ekumeenista rikkautta, oppimaan idän ja lännen historiallisilta kirkoilta. Ekumeeninen liike onkin jo vaikuttanut siten, että viimeisen kahden vuosikymmenen aikana esim. anglikaaninen, luterilainen, metodistinen ja reformoitu (presbyteerinen) kirkko ovat omaksuneet kaikille kirkoille yhteistä varhaisten vuosisatojen ehtoollisteologiaa ja -käytäntöä. 

Usein protestanttien ehtoollisen vietto on painottunut liiaksi pitkäperjantaitunnelmaan. Kuitenkin läsnä on ylösnoussut Kristus. Ehtoollinen on paitsi sovitusateria myös riemullinen ylösnousemusjuhla ja lopunajallinen juhla-ateria, joka ennakoi sitä päivää, jolloin meidät herätetään kuolleista ja koko luomakunta lopullisesti vapautetaan pahuuden orjuudesta. 

Ehtoollisliturgiassa tulisi entistä selkeämmin näkyä se, että Jumala antaa ehtoollisesta kaikki synnit ja kaiken syyllisyyden anteeksi ja antaa iankaikkisen elämän, koska ehtoollisessa meille lahjoitetaan itse Jeesus Kristus, joka on vanhurskaus ja iankaikkinen elämä. "Joka syö minun lihani ja juo minun vereni, pysyy minussa, ja minä pysyn hänessä." (Joh. 6:56.) Ehtoollisella ihminen voi ensi kerran kohdata elävän Kristuksen. Jokainen ehtoollinen vahvistaa jo olemassa olevaa yhteyttä uskovan ja Kristuksen välillä. 

Liturgiassa ei tulisi olla niinkään imperatiiveja ("kätkeköön") kuin indikatiiveja ("kätkee"), koska ehtoollinen merkitsee Jumalan armon vaikuttaa, reaalista läsnäoloa. Se ei viittaa itsestään pois jonnekin muualle, vaan juuri Kristuksen ruumiissa ja veressä itse asia on läsnä. Ehtoollinen on myös keskinäisen yhteyden ateria - siksi ehtoollisliturgiaan voidaan omaksua monia elementtejä kristittyjen yhteyden osoittamiseksi. Tällainen voi olla esim. konkreettinen rauhantervehdys. Alkuseurakunnassa tällä kohtaan sovellettiin rauhansuudelmaa:
-Tervehtikää toisianne pyhällä suudelmalla. (Room. 16:16.)

Historiallisten kirkkojen, erityisesti ortodoksisen kirkon ehtoollisliturgiassa on Pyhän Hengen avuksi kutsumisella eli epikleesirukouksella keskeinen rooli. Ehtoollisen vieton yhteyteen kuuluu Pyhän Hengen kutsuminen siunattaviin aineksiin - onhan hän Henki Luoja, joka tekee aineellisesta elementistä oman armonsa ajoneuvon - sekä pyyntö, että Jumala täyttäisi Pyhällä Hengellään ehtoolliselle osallistujat. Pyhä Henki on lahjoitettu meille jo kasteen ja uskon nojalla, Kristus asuu meissä Henkensä kautta. Kysymys on tämän olemassa olevan suhteen jatkuvasta uudistumisesta.

Maailmanhistorian suunta
Kaiken kaikkiaan koko jumalanpalveluksen kantavana teemana on kolmiyhteisen Jumalan ylistys ja palvonta. Hän on armahtanut koko luomakuntaansa ja toimii jatkuvasti jokaisen ihmisen ja kaikkien luotujensa pelastamiseksi. Messu on mysteeri, jossa taivas ja maa kohtaavat. Se on kolmiyhteisen Jumalan omaa työtä, jossa hän jatkuvasti puhdistaa ja uudistaa synnin, kuoleman ja Saatanan orjuudesta vapaaksi ostettua ihmiskuntaa.

Messu osoittaa koko maailmanhistorian tarkoituksen ja suunnan: kohti taivaallista kaupunkia ja siellä loputtomasti jatkuvaa juhlaa. Jumala on antanut meille varman toivon päivästä, jolloin pahuus lakkaa ja kaikki luodaan uudeksi. Tämä toivo ruokkii messussa kävijää ja antaa hänelle voimaa kestää arkielämän paineet ja ristiriidat.

JUMALAN SANA

*Herra, ethän kahlitse siihen Raamattuus,
jolla on mustat kannet ja suuri virallisuus. (A.Hellaakoski.)
*En voi viettää päivää ammentamatta Pyhän Raamatun aarteistosta. -- Mitä ruumiin ravinto on voimiemme säilyttämiseksi, sitä on raamatunluku sielullemme. (Johannes Krysostomos, k. 407.)
*Raamattu on tämän vankilamaailman ikkuna, josta voimme katsella iankaikkisuuteen. (T.Dwight.)
*Yksinkertainen saarna on suuri taito. Niin saarnaa Kristus. (M.Luther.)

Usein kuulee väitettävän:
-Raamattu on vain ihmisten kirjoittama kirja eikä mikään Jumalan sana.
-Raamattu on ristiriitainen. Siinä on keksittyjä, mielikuvituksellisia tapahtumia. 
-Raamattua on muuteltu myöhempinä vuosisatoina, sitä on tietoisesti vääristelty.

Jumalan kiitos, että Raamattu on ihmisten kirjoittama kirja - enhän minä muuten ymmärtäisi sitä!

Tosiasia on, ettei mitään muinaista dokumenttia ole tutkittu yhtä kriittisesti ja yhtä paljon kuin Raamattua. Pelkästään kustakin erillisestä Raamatun 66 kirjasta on olemassa hyllymetreittäin tieteellistä kirjallisuutta. 

Tosiasia on myöskin se, että Raamatun kirjoista on olemassa enemmän ja vanhempia käsikirjoituksia kuin esimerkiksi Julius Caesarin teoksista, joiden todenperäisyyttä kukaan ei edes ajattele asettavansa kyseenalaiseksi.

Sanan kolme muotoa
Onko Raamattu Jumalan sanaa? Jumalan sanalla on kolme muotoa: persoonallinen, suullinen ja kirjallinen. Jo Vanha testamentti sisälsi ajatuksen Jumalan sanasta persoonallisena Viisautena. Uudessa testamentissa tämä persoonallinen Jumalan sana, Logos, on Jeesus Kristus:
-Sana tuli lihaksi ja asui meidän keskellämme. (Joh. 1:14.) 

Jeesuksen persoona, hänen julistuksensa, mutta erityisesti hänen ristinkuolemansa ja ylösnousemuksensa ovat Jumalan varsinaisin sana ihmiskunnalle. 

Vanhan testamentin profeetalliset henkilöt saivat jo ilmoituksen tulevasta Vapahtajasta, Messiaasta eli Kristuksesta. He puhuivat Jumalan lupauksista, jotka sittemmin kirjattiin talteen. Profeetallinen aines onkin kaikkein kirkkainta Jumalan sanaa Vanhassa testamentissa.

Jeesuksen apostolit olivat Vanhassa testamentissa luvatun Kristuksen silminnäkijöitä ja todistajia. Jumalan sana on "se uskon sana, jota me saarnaamme", kuten Paavali sanoo. Apostolien julistus on Jumalan sanaa, joka tekee läsnä olevaksi ja ymmärrettäväksi varsinaisen Jumalan sanan eli Jeesuksen Kristuksen. Heidän suullinen ja kirjallinen todistuksensa näkemästään ja kokemastaan synnytti kirjoitetun Jumalan sanan - Jumalan erityisen ilmoituksen tallennus huipentuu ja kiteytyy Uuteen testamenttiin. 

Uuteen testamenttiin taltioitu apostolien todistus pyrkii jälleen purkautumaan tässä ja nyt vaikuttavaksi suulliseksi, ajankohtaistavaksi todistukseksi varsinaisesta Jumalan sanasta, Kristuksesta. Näin Jumalan sanan eri muodot ovat kuin kehä: kaikki alkaa itsestään Kristuksesta ja lopulta kaikki palaa häneen. 

Millainen on hyvä saarna?
Kirjoitettu Jumalan sana on kaiken, evankeliumin uudelleen ajankohtaistavan suullisen julistuksen perusta: apostolien ensiksi julistama ja sittemmin Uuteen testamenttiin tallennettu ilmoitus Vapahtajasta jatkuu Pyhän Hengen vaikutuksesta elävänä ja uskoa alati synnyttävänä Jumalan sanan saarnana kristillisessä seurakunnassa. Evankeliumin saarna ei ole opillista saivartelua, vaan vaikuttavaa, Jumalan Hengen inspiroimaa julistusta, jossa Kristus itse kohtaa kuulijan.

Mikään saarna ei ole kristillinen, ellei se lujasti ankkuroidu apostolien historiallisesta todistuksesta syntyneeseen historialliseen dokumenttiin eli Uuteen testamenttiin ja kristillisen kirkon raamatuntulkinnan ohjenuoraksi varhain omaksumaan Apostoliseen uskontunnustukseen.
-Mikä on alusta alkaen ollut, minkä olemme kuulleet, minkä omin silmin nähneet, mitä katselleet ja käsin koskettaneet, siitä me puhumme: elämän Sanasta. (1 Joh. 1:1.)

Kirkkoisä Origenes (k. 254) opetti vanhan kirkon julistajia: Saarnan on oltava kuin Jumalan nuoli. Sen tulee perustua lujasti Raamattuun eikä omiin näkemyksiin. On puhuttava yksinkertaisesti ja selkeästi. Jos puhuja haluaa sytyttää kuulijansa, täytyy hänen oman sydämensä olla palava. Näin saarnaaja ei ole vain julistaja, vaan myös todistaja. Hänen tulee puhua siitä, mikä on hänelle omakohtaisesti totta.

Uuden testamentin synty
Kristillisessä kirkossa on Raamattua kautta aikojen kutsuttu "Jumalan sanaksi". Näin siitä huolimatta, että Raamatussa itsessään ei ole ainoatakaan kohtaa, jossa nimenomaan kirjoitettua sanaa kutsuttaisiin Jumalan sanaksi. Raamattu ei tarjoa minkäänlaista teoreettista määritelmää Jumalan sanasta. 

Vanhassa testamentissa Jumalan sana on vaikuttava, toimiva sana, jolla Jumala loi maailman. Luomisen jälkeen hänen sanansa kuullaan ennen muuta erilaisten profeetallisten henkilöiden julistuksessa. Profeetallinen Jumalan sana on paljastava sana, joka kehottaa ihmisiä kääntymykseen. Samalla se kuitenkin on myös lohdutuksen ja lupauksen sana, vakuutus Jumalan armahtavaisuudesta. Profeetalliseen julistukseen kuulu aina vahva luottamus siihen, että Jumala antaa tulevaisuuden ja toivon.

Apostolien saarna Uudessa testamentissa vastaa profeettojen julistusta Vanhassa. Molemmat ovat julistaneet sanomaa tietyn ajan ja paikan kuulijoille. Vasta myöhemmin he itse tai joku muu on merkinnyt kirjallisesti talteen, mitä julistettiin.

Sanoman alkuperäisyyden säilyttämisen ja eteenpäin välittämisen tarpeista johtuen apostolien todistus persoonallisesta Jumalan sanasta Kristuksesta alkoi saada erilaisia kirjallisia muotoja. Alkuseurakunnassa liikkui monenlaista Jeesusta kuvaavaa materiaalia, josta evankelistat kokosivat omat teoksensa. Samanaikaisesti seurakunnissa kierrätettiin apostolien kirjoittamia kirjeitä. Tästä aineistosta syntyi vähitellen Uuden testamentin kirjakokoelma. Olennaisinta ei ollut, kuka kirjoitti tai miten, vaan se, että kirjoitukseen sisältyi alkuperäinen apostolinen todistus Kristuksesta ja että alkuseurakunta hyväksyi kirjoituksen uskonsa aidoksi ilmentäjäksi.

Saneliko Jumala Raamatun?
Vasta 200-luvulla syntyi ajatustottumus, jonka mukaan Raamattu on Jumalan sanelema kirja: Raamatun kirjoittajat olivat Pyhän Hengen inspiroimia sihteereitä, joilla Jumala itse sana sanalta saneli erheettömän sanansa. Tämä erityisesti kirkkoisä Origeneen (k.254) edistämä näkemys eli sanainspiraatio-oppi torjuttiin viidennessä jakamattoman kristikunnan yleisessä kirkolliskokouksessa Konstantinopolissa v. 553.  

Myöhemmin 1600-luvulla luterilaiset ja reformoidut puhdasoppiset elvyttivät sanainspiraatio-opin: Raamatun jokainen sana ja kirjain ovat Pyhän Hengen innnoittamia. Raamatun arvovalta perustuu sen yliluonnolliseen syntytapaan eikä niinkään sen Kristus-keskeiseen asiasisältöön. Jumala on sanellut tekstin kirjoittajille sana sanalta ja pilkku pilkulta niin, ettei siinä ole mitään puutteita tai erheitä. Näin Raamatusta tehtiin aukottoman täydellinen uskon ohjekirja. 

Sana-inspiraatio omaksuttiin lääkkeeksi varmuuden kriisiin. Kun protestantit olivat joutuneet katolisen kirkon ulkopuolelle eikä ollut enää paavia tekemässä lopullista ratkaisua uskon tulkinnan kysymyksissä, tilalle otettiin "paperipaavi".

Tämä erikoisoppi elää edelleen erilaisissa ns. fundamentalistisissa suuntauksissa. Fundamentalistit kokevat koko uskonsa uhatuksi, jos Raamattua tarkastellaan historiallisesti ja kriittisesti. Taustalla on mekaaninen ajattelurakenne, jossa usko nivoutuu täydelliseen, erehtymättömään ilmoitustietoon. Ajattelutapa on läheistä sukua tieteisuskolle: uskonnollisen uskon sisältö ja kohteet on voitava todentaa objektiivisen tiedon varmuudella. 

Raamatun luonteen ymmärtäminen Khalkedonin kristologian valossa kumoaa kaikenlaisen fundamentalismin: Raamattu on samanaikaisesti "sekoittamatta, muuttamatta, jakamatta ja erottamatta" sekä jumalallinen että inhimillinen dokumentti. Raamatussa on Jumala on laskeutunut aineeseen, ihmisen tasolle. Se sisältää Jumalan erityisen ilmoituksen ihmiskunnalle. Tässä suhteessa Raamattu on erehtymätön. 

Samalla Raamattu on kuitenkin historiaan ja kulttuuriin sidottu, ihmisten kirjoittama rosoinen ja epätäydellinen kirja. Siksi sitä pitää tutkia tieteellisesti - historiallisesti ja kielellisesti. Aivan kuten mikään inhimillisen kulttuurin tutkimus myöskään raamatuntutkimus ei tule koskaan valmiiksi.

Kirkon kirja
Katolinen teologia korostaa Raamattua Pyhän Hengen inspiroiman alkukirkon kirjana. Raamatun kirjat eivät ole mitään taivaasta tipahtaneita kultalevyjä, vaan uskovan yhteisön kirjoja, yhteisen uskon ilmauksia. Uusi testamentti ja alkuseurakunta syntyivät samanaikaisesti ovat siksi toisistaan erottamattomat. Uuden testamentin kirjoitusten arvovalta perustuu paitsi niiden apostolisuuteen myös siihen, että ne ovat Kristuksen kirkon hyväksymiä ja käyttämiä. 

-Apostoleilta peritty traditio jatkuu Pyhän Hengen avulla kirkossa, lausuu Vatikaanin toinen konsiili. Ortodoksisen kuten myös katolisen näkemyksen mukaan erityinen Jumalan ilmoitus on laajempi kuin Raamattuun tallennettu tieto. Siihen sisältyy erottamattomasti Pyhän Hengen vaikuttama Raamatun sanoman jatkuva ajankohtaistaminen ja tulkinta kirkossa. Tapahtumaprosessia kutsutaan nimellä "traditio".  Uutta testamenttia ja kirkon uskon elävää tunnustamista ei voida erottaa toisistaan. Raamattu ja kirkko ovat erottamattomat. 

Näkemys Raamatusta kirkon kirjana joutui kriisiin myöhäiskeskiajalla. Teologeissa heräsi kriittisyys kirkon ylivaltaa kohtaan. Paavi saattoi säätää opinkappaleita, jotka etääntyivät kauas Raamatusta. Esille nousi vaatimus: yksin Raamattu riittää uskon ohjeeksi. Ensimmäisiä yksin Raamattu -periaatteen puolustajia olivat John Wyclif (k. 1384) ja Jan Hus, joka poltettiin roviolla v. 1415. 1500-luvun uskonpuhdistus merkitsi uuden periaatteen läpimurtoa.

Raamatun inspiroitu sisältö
Luther ja uskonpuhdistus pitäytyivät klassiseen näkemykseen, jonka mukaan Raamattu on arvovaltainen kirja ennen muuta siihen kirjatun sanoman, ei niinkään syntytavan tai sen yhteisön perusteella, jonka keskellä kirjoitukset ovat syntyneet. Lutherin mukaan Raamatussa Jumalan sanaa ovat sellaiset tekstit, jotka "ajavat Kristusta" eli sisältävät selkeän näkemyksen Kristuksen rististä ja ylösnousemuksesta.
- Mikä ei opeta Kristusta, ei ole apostolista, vaikka sitä julistaisi Pietari tai Paavali. Vastaavasti, mikä julistaa Kristusta, on apostolista, vaikka julistajana olisi Juudas, Hannas, Pilatus tai Herodes.
 
Ei Raamatun kirjain, vaan sen Kristus-keskeinen sisältö on Pyhän Hengen inspiroima, erheetön totuus. Jumalan pelastavan rakkauden punainen lanka kulkee läpi koko Raamatun. Ensimmäinen Mooseksen kirja, joka sisältää runsaasti Jumalan lupauksia, muttei lakia (joka annetaan vasta toisessa Mooseksen kirjassa), on uskonpuhdistajan mukaan "melkein evankelinen kirja".

Luther sanoo, että Raamatun kirjoittajat saattavat syyllistyä kielellisiin virheisiin sekä aikojen, paikkojen, historiallisten tapahtumien ym. virhetulkintoihin, mutta "uskossaan he eivät erehtyneet". Profeettojen ja apostolien "jumalallisesti inspiroitu oppi Kristuksesta" on erheetöntä Jumalan sanaa. Tältä pohjalta Luther arvosteli sisältökriteerien perusteella tiettyjä Raamatun kirjoja - esim. Jaakobin kirjettä ja Ilmestyskirjaa - siitä, etteivät ne "opeta selkeästi Kristusta" ja tarjoa kirkasta Jumalan armoa.       

Raamatuntulkinnan periaatteet
Luther varoittaa väärentelemästä Raamatun selkeää, yksinkertaista tekstiä. Kaikenlaiset tulkitsijat antavat Raamatun tekstille "vahanenän", jota he sitten vääntelevät haluamaansa suuntaan omien mielinäkemystensä tueksi. Raamattu ei ole epäselvä eikä vaikeasti ymmärrettävä, vaan meidän paatunut ymmärryksemme on hämärä.
-Saatte olla aivan varmoja ja vailla mitään epäilystä, ettei mikään ole kirkkaampi kuin aurinko, joka on nimeltään Raamattu. 

Lutherin mielestä Raamattua selitetään parhaiten Raamatulla itsellään:
-Raamattu on itsessään äärimmäisen varma, helposti ymmärrettävä ja paljas, itse itseänsä tulkitseva, kaiken koetteleva, arvioiva ja valaiseva. -- Raamattu on itse oma valonsa. Kaikki on kunnossa silloin, kun Raamattu itse selittää itseänsä.

Raamattua ymmärretään oikein siten, että edetään kokonaisuudesta, Raamatun keskeissanomasta, kohti yksityiskohtia. Koska Raamatussa on selkeämpiä ja hämärämpiä kohtia, tulee ensisijaisesti pitäytyä Raamatun pääsanomaan ja selkeisiin kohtiin sekä selittää vaikeammin ymmärrettävät kohdat niiden avulla. 

Viime kädessä vain Pyhä Henki voi avata Raamatun syvimmän merkityksen Jumalan totuutta rukoillen etsivälle. Luther jatkaa:
-Pyhillä opettajilla on ollut tapana selittää Raamattua siten, että he ottavat selkeän kohdan ja selventävät sillä hämärän ja horjuvan kohdan. Myös Pyhälle Hengelle on ominaista valaista valolla pimeyttä. -- Raamattua ei voida ymmärtää muutoin kuin siinä Hengessä, jonka vaikutuksesta se on kirjoitettu.

Jumalan sanan kaksinainen sisältö
Jumalan kolmimuotoisella sanalla on kaksinainen sisältö: Jumalan sana on lakia, kun se esittää Jumalan vaatimuksen, ja evankeliumia, kun se välittää Jumalan armon. Lain saarna "ajaa ihmisen Kristuksen luokse" osoittamalla, että ihminen on Jumalan pyhän tahdon rikkoja ja siksi syyllinen ja rangaistuksen alainen. Evankeliumin saarna puolestaan synnyttää luottamuksen siihen, että synnit annetaan anteeksi Kristuksen tähden. Pyhä Henki tekee Jumalan sanan molemmat ulottuvuudet eläväksi puhutteluksi.

LAKI

*Muista mätäneminen ja kuolema, ja pidä käskyt. (Siirak.)
*"Hyvä ja paha ovat Jumalan ennakkoluuloja" - sanoi käärme. (F.Nietzsche.)
*Koska ihmiset ovat huonoja, on lain pakko pitää heitä parempina kuin he ovat. (Montesquieu.)

Jumalan sana eli hänen erityinen ilmoituksensa ihmiskunnalle on kahtalainen: se on lakia ja evankeliumia. Raamatun nojalla kaikki kirkkokunnat opettavat tällä tavoin, mutta terävimmin lain ja evankeliumin linjaa opettaa luterilaisuus. Luther teki laista ja evankeliumista koko kristinuskonkäsitystä hallitsevan käsiteparin. 

Laki on väliaikainen
On heti aluksi korostettava, että Jumalan armahtavaisuus on suurempi ja mahtavampi voima kuin laki. Teologiassa on vuosisatojen aikana esiintynyt pyrkimyksiä tulkita koko todellisuus ikään kuin suurena matemaattisena maailmankoneistona, jota Jumalan ikuinen laki, lex aeterna, säätelee ja ohjailee. Jopa Jumalan toimintakin on ymmärretty alisteiseksi hänen säätämänsä ikuisen lain välttämättömyyksille.

Raamatun näkemys on toinen. Kaikki Jumalan toiminta, universumin luomisesta alkaen, on Jumalan vapaan, suvereenin rakkauden ilmentymää. Jumalan rakkaus ja armo luo kaiken. Se myös pelastaa ja puhdistaa saastuneen luodun ja luo kaiken uudeksi. Raamatun ensimmäinen kirja ei puhu mitään Jumalan laista. Sen sijaan se kuvaa väkevästi Jumalan armoa. Siinä Jumala toistuvasti lupaa siunauksen koko maailmalle Israelin kantaisien "siemenessä".

Paavali sanoo, että laki annettiin "perästäpäin" Jumalan lupausten jälkeen. Laki tuli jälkeenpäin "kasvattajaksi", osoittamaan sen, ettei kukaan voi kelvata Jumalalle tekojen kautta. Ihminen pelastuu yksinomaan uskomalla Kristukseen, patriarkoille annetun lupauksen täyttäjään. (Gal. 3:16-18, 24.) Laki tulee tarpeettomaksi ylösnousemuksessa, uudessa luomisessa. Taivaassa kaikki rakastavat spontaanisti Jumalaa ja lähimmäistä.

Lain ja evankeliumin erotus
Luterilaisen näkemyksen mukaan lakia on kaikki, mitä Jumala vaatii ihmiseltä, evankeliumia on se, mitä Jumala lupaa ja lahjoittaa ihmiselle. Laissa Jumala "teloittaa" ihmisen, mutta evankeliumissa hän taas "nostaa tämän pystyyn". Vain sen, joka on murtunut lain vaatimuksen alla, voi evankeliumi nostaa. Laki on Jumalan "vierasta työtä" ja evankeliumi hänen "omaa, varsinaista työtään". 

Uskonpuhdistuksen keskeisenä ohjelmana oli oikealla tavalla erottaa laki ja evankeliumi toisistaan. Juuri näiden keskinäinen sekaannus oli johtanut keskiajan lainomaiseen uskonnollisuuteen. Keskiajalla katolinen kirkko oli asettanut syntien anteeksisaamiselle ehtoja ja oli samalla sekaantunut voimakkaasti politiikkaan. Lutherin mukaan kyky tehdä erotus lain ja evankeliumin välillä "on suurin taito koko kristikunnassa, ja se tulisi osata ja tuntea jokaisen, joka kristityn nimestä kerskaa tai omistaa sen itselleen".

Jos laki ja evankeliumi sekaantuvat, molemmat menevät pilalle: Jumalan armolle asetetaan lainomaisia ehtoja ja evankeliumista tulee lain korvaavaa poliittista ideologiaa. Evankeliumia ei saa korvata lainomaisella hurskaudella, sillä teoilla ei voi ansaita armoa. Eikä evankeliumista saa tehdä vaatimusta, koska silloin ahdistetuilta viedään lohdutus. 

Jumalan kaksi regimenttiä
Lain ja evankeliumin sekaannusta vastaan syntyi luterilainen ns. kahden regimentin oppi eli näkemys Jumalan kahtalaisesta hallintavallasta (regimentistä) luomassaan maailmassa. Yhteiskunnassa ja ihmisten välisissä suhteissa eli maallisessa regimentissä tulee noudattaa Jumalan lakia, joka havaitaan sekä järjellisessä omassatunnossa että Raamatussa. 

Evankeliumi taas löydetään yksinomaan hengellisessä regimentissä, kirkon julistamassa Jeesuksessa Kristuksessa. Yhteiskunnan elämä perustuu Luojan lakiin, kirkon elämä Lunastajan evankeliumiin. Ihmisyhteisössä uskova noudattaa Luojan antamaa rakkauden lakia, mutta hänen sisäinen elämänsä ja Jumala-suhteensa on täysin armon evankeliumin varassa.

Yksi jakamaton laki
Jumalan laki on yksi ja jakamaton. Se on Luojan tahto, joka havaitaan omassatunnossa ja luetaan Raamatusta. Se on piirretty syvälle jokaisen Jumalan luoman ihmisen järjelliseen tietoisuuteen. Esim. kymmenen käskyä, rakkauden kaksoiskäsky tai Jeesuksen vuorisaarna eivät opeta mitään muuta kuin juuri "Aadamin lakia", joka on jo ohjelmoituna jokaiseen ihmispsyykeen. Koska synti on kuitenkin heikentänyt tajumme Jumalan tahdosta, Jumala on vielä erityisesti ilmoittanut lakinsa, jonka ihminen voi oivaltaa yleisenkin ilmoituksen nojalla omalla järjellään. 

Luther sanoo osuvasti: 
-Kymmenen käskyä ei ole Mooseksen laki eikä hän itse ole sitä ensimmäisenä säätänyt, vaan kymmenen käskyä on koko maailman laki, joka on ollut kirjoitettuna ja kaiverrettuna kaikkien ihmisten mieliin maailman luomisesta alkaen.

Lain yhteiskunnallinen käyttö
Vaikka Jumalan laki on yksi, luterilaisen teologian mukaan sillä on kaksi erilaista käyttöä, joita molempia kirkon tulee julistaa. Ensinnäkin, lain yhteiskunnallinen eli siviilikäyttö kuuluu ensimmäisen uskonkappaleen, luomisen, ja siten maallisen regimentin alueelle. Lain ensimmäisen käytön varaan perustuu ihmisten yhteiselämää säätelevä normisto, joka vetoaa järjelliseen omaantuntoon sitoen ulkonaisesti kaikkia ihmisiä. 

Lain ensimmäiseen käyttöön kuuluu pakon soveltaminen, niiden rankaiseminen, jotka rikkovat yhteiselämää vastaan. Tavoitteena on "jumalattomuuden hillitseminen", kuten uskonpuhdistaja toteaa. Perinteisesti lain ensimmäinen käyttö on tulkittu varsin passiivisesti, on korostettu lain preventiivistä eli rikkomuksia estävää tehtävää. On pyritty olemassa olevien olojen säilyttämiseen. Kirkko on unohtanut, että Jumalan laki edellyttää myös aktiivista profeetallista kritiikkiä yhteiskunnassa esiintyviä vääryyksiä kohtaan. 

Lain teologinen käyttö
Lain toinen tehtävä on sen teologinen eli paljastava käyttö, joka kuuluu hengellisen regimentin alueelle. Lain toinen käyttö koskettaa ihmisen sisintä, hänen suhdettaan Jumalaan. Evankeliumin julistamista edeltää aina lain julistus. Kirkon tulee opettaa ihmiselle Jumalan pyhää tahtoa, minkä seurauksena hänessä herää synnintunto eli taju siitä, ettei hän rakasta Jumalaa yli kaiken eikä lähimmäistään kuten itseään. 

Laki "ajaa Kristuksen luokse" ihmisen, joka oivaltaa, ettei hän omassa varassaan voi koskaan päästä pyhän Jumalan yhteyteen. Luther sanoo, että lain tehtävänä on "paljastaa ihmiselle hänen syntinsä, sokeutensa, kurjuutensa, jumalisuuden puutteensa ja Jumalaa kohtaan osoittamansa viha ja halveksunta". 

Kristus on lain loppu
Lain herättämälle ja ahdistamalle syntiselle tarjotaan evankeliumi, syntien anteeksiantamus ilman ehtoja. Kristuksen varassa elävän uskovan sisäistä ihmistä ei enää sido mikään laki; "Kristus on lain loppu", opettaa Paavali (Room. 10:4).
-Olemme päässeet vapaiksi laista. Nyt palvelemme Jumalaa uudella tavalla, Hengen mukaan, emme enää vanhalla tavalla, lain kirjaimen orjina. (Room. 7:6.)

Sielujen hallinta
Luterilaisten tunnustuskirjojen myöhäisimmät osat sekä reformoitu kirkko opettavat vielä lain kolmatta eli ohjaavaa käyttöä. Myös suurin osa ns. vapaista suunnista seuraa tässä kohden reformoitua linjaa. Vaikka ihminen on otettu Jumalan lapseksi yksin armosta, hänen elämäänsä ohjaavat varsin yksityiskohtaisesti Uuden testamentin eettiset kehotukset. 

Pyhän Hengen johdatukselle ja kristillisen rakkauden ja järjen varassa tapahtuvalle harkinnalle ei jää suurta vapautta, vaan uskovan tulee mahdollisimman tarkoin lukea yksityiskohtaiset ohjeet Raamatusta, miten hänen milloinkin tulee käyttäytyä. Näin esim. Paavalin jossain tilanteessa antamista käytännön ohjeista seurakunnille tehdään ikuisia, muuttumattomia opinkappaleita. 

Tosiasiassa lain kolmannen käytön periaatteita noudattavat joutuvat monesti mukautumaan erilaisiin normeihin ja käyttäytymistapoihin, joita heidän uskonyhteisönsä on vain tottunut pitämään raamatullisina. Äärimmäisissä tapauksissa erehdytään luulemaan esim. tiettyä pukeutumistyyliä ja hiuksien pituutta sekä ulkonäön hoitamattomuutta, huonoa makua ja tietämättömyyttä kulttuurista "raamatullisena" kristityn elämän mallina. Tällaisten normien pyhittäminen on hengellistä vallankäyttöä, sielujen hallintaa näennäisen raamatullisuuden nimissä.

Kristityn vapaus
Luther ei opeta lain kolmatta käyttöä. On aina vaara sekoittaa lakia evankeliumiin: esim. aidon kristityn tuntomerkiksi voi helposti tulla tietty ulkonainen käytös eikä sydämen usko. Luterilaisen teologian nojalla ajatus laista kristityn Jumala-suhteen ja kilvoituksen ohjaajana on tarpeeton, koska uskovassa Pyhän Henkensä kautta asuva Kristus sekä motivoi entä antaa voimaa rakkauden tekoihin. 

Rakkauden sovellutus noudattaa vapauden periaatetta. "Vapaa kristillinen järki" ja Pyhä Henki valaisevat kristittyä näkemään, mitä yksittäistapauksissa tulee tehdä lähimmäisen rakastamiseksi. Jeesuksen opettama yleispätevä ohje on vain asettua toisen ihmisen asemaan, siitä huomaa kyllä, mitä pitää tehdä. Lähimmäisrakkauden yleinen periaate tiivistyy käytännölliseksi toimintaohjeeksi ns. Kultaisessa säännössä:
-Kaikki, minkä tahdotte ihmisten tekevän teille, tehkää te heille. (Matt. 7:12.) 

Kultaisen säännön yleinen periaate esiintyy eri muodoissaan, esim. kielteisenä kehotuksena "älä tee toiselle, mitä et tahdo tehtävän itsellesi", myös kristinuskon ulkopuolella. Tämä vain osoittaa, kuinka kaikkien ihmisten Luoja on kirjannut lakinsa ihmisten omiintuntoihin.

Lain ensimmäinen, yhteiskunnallinen käyttö sitoo ulkonaisissa asioissa myös jokaista kristittyä aina kuolemaan asti. Samoin lain toinen, hengellinen käyttö palauttaa uskovankin aina uudelleen tuoreen armon lähteille.              

EVANKELIUMI

*Kaikki, mitä Jeesus aikanaan puhui palestiinalaisille, on säilyttänyt merkityksensä muuttumattomana tämänkin päivän ihmiselle. Näiden 2000 vuoden aikana historia on tuhonnut niin monia totuuksia, aivan kuten se vielä tuhoaa meidänkin aikamme totuudet. Mutta hänen sanansa pysyvät muuttumattomina kaikkina aikoina. (Chabanis.)
*Minä en häpeä evankeliumia, sillä se on Jumalan voima ja se tuo pelastuksen kaikille, jotka sen uskovat. (Room. 1:16.)

Evankeliumi eli hyvä sanoma (kreikaksi euangelion) Jeesuksesta Kristuksesta on kristinuskon ydin. Evankeliumi on sanoma siitä, että Kristuksessa Jumala on sovittanut koko maailman itsensä kanssa ja antaa meille anteeksi meidän syyllisyytemme. Ja vielä enemmän - hän lahjoittaa kokonaan itsensä meille, käy itse taloksi asumaan meihin.

Evankeliumi ei ole ideologiaa
Klassisen teologian mukaan evankeliumia on juuri viesti Jumalan armosta ja anteeksiantamuksesta. Evankeliumin tiedollinen aines sisältää Jumalan pelastushistorian pääkohdat, joita on käsitelty seikkaperäisesti edellä: Kristuksen ristin ja ylösnousemuksen sekä näistä avautuvan toivon näköalan. Jumalan erityisen ilmoituksen täyttymys on kirjattu Uuden testamentin neljään evankeliumiin.

Evankeliumin otsakkeen alle on kautta aikojen yritetty ujuttaa erilaisia vallankäytön tai yhteiskunnallisen ideologian malleja. Keskiajan paavit pyrkivät alistamaan "evankeliumin" arvovallalla Euroopan hallitsijat kontrolliinsa. Uskonpuhdistus torjui tällaisen  evankeliumin poliittisen sovellutuksen. Nykyaikana evankeliumista on yritetty puristaa esille sosiaalieettisiä ohjelmia. Myös tällainen turmelee Raamatun ja kirkon opin mukaisen näkemyksen evankeliumista. Lutherin mukaan se, joka sekoittaa lakia evankeliumiin, on "evankeliumin hävittäjä". 
-Sillä joko Kristus pysyy ja laki kukistuu tai laki pysyy ja Kristus kukistuu.

Jumalan sana sekä lakia että evankeliumia, mutta juuri evankeliumi on Jumalan varsinaisinta ja ominta työtä. Siksi evankeliumi on pääasiallinen Jumalan sana. Jeesus ei sanonut oppilailleen: "Menkää ja julistakaa lakia ja evankeliumia kaikille luoduille." Hän sanoi yksinkertaisesti: 
-Menkää ja julistakaa evankeliumi kaikille luoduille. (Mark. 16:15.) 

Lain saarna
Oikea lain julistaminen on aidon evankeliumin julistamisen edellytys. Laki ajaa Kristuksen luokse vastaanottamaan evankeliumin. Lain saarnaksi riittää usein pelkkä elämän raadollisten tosiasioiden analyysi. Monet ihmiset tuntevat syvällä nahoissaan syyllisyytensä ja epäonnistumisensa suhteessa Jumalaan, lähimmäisiin ja omaan itseensä. Ei heitä tarvitse enää erikseen siitä moittia.

Toisaalta kirkon historiasta tiedämme, että monia hengellisiä herätyksiä on edeltänyt voimakas lain saarna. Julistaja on saattanut saarnata niin tulikivenkatkuisesti, että ihmiset ovat alkaneet karttaa kirkkoa - kukapa menisi vapaaehtoisesti haukuttavaksi. Näin toimi esim. 1800-luvulla Pohjois-Ruotsissa voimakkaasti vaikuttanut pappi Lars Leevi Laestadius, joka saarnasi seurakunnalleen: 
-Te kastetut pakanat, armonvarkaat, mädänneet kalat, rehelliset varkaat, raittiit juomarit, siveät huorintekijät! 

Vaikka ensin kirkonpenkit tyhjenivätkin, lopulta Laestadiuksen julistus mursi ihmisten sydämet katumukseen ja kääntymykseen. Ankara lain saarna ei ole tänä aikana kovinkaan muodikasta kirkossa. Tietyissä hengellisissä piireissä kyllä julistetaan vielä rohkeasti "synti synniksi". Mutta ei tällaisen julistuksen ympärillä näytä leiskuvan suuria herätyksen tulia. Millaista olisi todellinen lain saarna meidän aikanamme?

Elävä sana
Evankeliumi on tieto Jumalan pelastusteoista Kristuksessa. Tällaisenaan siihen sisältyy oikea sisällöllinen, opillinen näkemys Jumalan armosta, joka on annettu meille ilman minkäänlaisia ehtoja. Kuitenkin evankeliumi on ennen muuta elävää, kuulijoita puhuttelevaa Pyhän Hengen innoittamaa ja läpäisemää julistusta.

Julistettuun evankeliumiin sisältyy voima, se ei ole vain ulkokohtaista tiedotusta jostain etäällä olevasta Jumalasta. Se on Pyhän Hengen inspiroimaa sanaa, joka saa aikaan sen, mitä se sisältää. Evankeliumi on itse tässä ja nyt läsnä oleva Kristus; missä hän on läsnä, siinä on anteeksiantamus ja pelastus. 

Suullisen julistuksen erityinen etu on siinä, että onnistuessaan se tekee Raamatun sanoman terävällä tavalla ajankohtaiseksi juuri tietylle kuulijakunnalle soveltaen sanan heidän elämäntilanteeseensa. Tällaisena se voi olla puhuttelevampi kuin pelkkä Raamatun tekstin lukeminen.

Entäpä, jos evankeliumin julistus ei teekään Kristusta läsnä olevaksi armahtajaksi? Silloin vikaa lienee haettava siitä, onko saarnaaja itse ymmärtänyt, mitä evankeliumi on. Ja vielä enemmän: elääkö hän itse evankeliumista, Jumalan armosta ja anteeksiantamuksesta? Ellei näin ole, julistaja ei voi ulkokohtaisella kuvauksella tehdä eläväksi ja todelliseksi sitä, mitä hän ei itse koe todeksi. Vanha teologinen periaate kuuluu: sola experientia facit theologum - yksin kokemus tekee teologin.

Kirjoitettu evankeliumi on aina uudelleen tapahtuvan suullisen evankeliumin julistamisen eli "evankelioimisen" perusta. Uuden testamentin terminologiassa evankeliumin julistaminen ja evankeliominen ovat yksi ja sama asia. Evankelioiminen ei määrity kuulijasta, vaan sanomasta käsin. Kaikki ihmiset, olivatpa he kuinka hurskaita tai kuinka irstaita tahansa, tarvitsevat anteeksiantamuksen sanoman. 

Uuden testamentin mukaan Jeesus aloitti julkisen toimintansa julistamalla evankeliumia eli "evankelioimalla". Hänen evankeliumiinsa kuului kehotus kääntymykseen:
-Aika on täyttynyt, Jumalan valtakunta on tullut lähelle. Kääntykää ja uskokaa hyvä sanoma! (Mark. 1:15.)

SAKRAMENTTI

*Sakramentit ovat merkkejä ja todistuksia Jumalan tahdosta meitä kohtaan, jotta usko heräisi ja vahvistuisi niissä, jotka niitä käyttävät. (Augsburgin tunnustus.)
*Sakramenttien tarkoituksena on ihmisen pyhittyminen, Kristuksen ruumiin rakentaminen ja lisäksi Jumalan palvonta. (Vatikaanin toinen konsiili.)
*Jumala ei tahdo olla tekemisissä ihmisten kanssa millään muulla tavalla kuin sanan ja sakramenttien välityksellä. Kaikki se, mitä ilman sanaa ja sakramentteja Henkenä ylistetään, on itse Perkeleestä. (M.Luther.)

Persoonallisen, puhutun ja kirjoitetun muotonsa lisäksi Jumalan sanalla on oikeastaan neljäskin ilmenemismuoto: näkyvä, aineellinen sana eli sakramentti. Nämä kaikki armonvälineet ovat, kuten Luther sanoisi, Pyhän Hengen "ajonevoja", joilla Jumala itse ajaa sisälle meidän elämäämme.

Uusi testamentti ei vielä käytä sanaa "sakramentti". Sakramentti tulee latinankielisestä sanasta sacramentum, joka tarkoittaa ylipäätään pyhää tai pyhittävää asiaa. Rooman valtakunnassa se merkitsi lähinnä sotilaan valaa tai riitapuolten temppeliin jättämää panttia. Latinankielinen kristikunta omaksui varhain sanan "sakramentti" pyhien toimitusten yhteisnimitykseksi. Kreikkaa puhuvassa osassa kirkkoa käytettiin vastaavasti sanaa mysterion, salaisuus eli "pyhä mysteerio".

Hidas kehitys
Sakramenteista ei ole olemassa jakamattoman kristikunnan ekumeenisten kirkolliskokousten päätöksiä. Sakramentit on kuitenkin ymmärretty historiallisissa kirkoissa hyvin samansisältöisesti, ja käytännössä sakramenttien määräksi tuli seitsemän sekä idässä ortodoksisessa että lännen katolisessa kirkossa.     

Katolinen kirkko vahvisti virallisesti opin sakramenteista vasta vuonna 1439 Firenzen kirkolliskokouksessa. Idän kirkossa ei vastaavanlaisia yleisiä kirkolliskokouksia ole pidetty eikä sillä näin ollen ole vastaavanlaisia opillisia lausumia sakramenteista. Ilman opillisia lausumia ortodoksisen kirkon sakramenttien lukumääräksi tuli myös seitsemän vanhan kristillisen tradition mukaisesti. Vaikka idän ja lännen historialliset kirkot harjoittavat seitsemää sakramenttia, niiden opetuksen mukaan kaksi sakramenttia ovat ylitse muiden: kaste ja ehtoollinen. 

Protestanttiset kirkot opettavat, että on olemassa kaksi Kristuksen asettamaa sakramenttia, kaste ja ehtoollinen. Nykyisissä ekumeenisissa keskusteluissa on saavutettu suurta yksimielisyyttä juuri siitä, että kristityksi tulemisen salaisuus eli kaste sekä kristillisen seurakunnan jumalanpalveluselämän keskuksessa oleva pyhä ehtoollinen ovat Kristuksen kirkon tärkeimmät pyhät toimitukset. 

Raamatullinen tausta
Jo Vanhassa testamentissa esiintyy rituaalisia toimenpiteitä, joita voidaan pitää pyhinä merkkeinä Jumalan ja ihmisen välisessä suhteessa. Sellaisia olivat mm. ympärileikkaus ja pääsiäisen vietto.
 
Uudessa testamentissa vastaavanlaisiksi toimituksiksi muotoutuivat ennen muuta kaste ja ehtoollinen. Niillä oli selvästi keskeinen asema alkuseurakunnan elämässä. Pyhä peseytymisrituaali tai pyhä ateria eivät olleet mitenkään ainutlaatuisia kristillisiä ilmiöitä. Samanlaisia menoja esiintyi muissakin vanhoissa uskonnoissa. Ero on näitten rituaalien sisällössä. Kristilliset sakramentit ovat Jeesuksen asettamia, ja niiden sisältönä on osallisuus Jeesuksen ristinkuolemaan ja ylösnousemukseen.

Jumala on oivallinen pedagogi
Varsinaisen sakramenttiopin loi kirkkoisä Augustinus: sakramentti on "näkymättömän armon näkyvä muoto": 
-Sana yhtyy aineelliseen elementtiin - siten syntyy sakramentti, joka itse on näkyvä sana. 

Sakramentissa siis välittyy aineellisessa muodossa aivan sama armo kuin luetussa tai kuullussa Jumalan sanassa. Voisimme sanoa, että Jumala on taitava pedagogi, joka tekee sanansa havainnolliseksi ja konkreettiseksi luonnollisten, materiaalisten havaintovälineiden avulla. Synnin turruttaman ihmisen voi olla helpompi vastaanottaa aineellinen kuin kuultu tai luettu sana. 

Keskiajalla oppia sakramenteista kehitettiin korostamalla, ettei sakramentti ole pelkkä armon merkki, vaan vaikuttava armon merkki. Sakramentin vastaanottaminen kyllä edellyttää uskoa, mutta se ei vaikuta ihmisen uskon perusteella, vaan ihmisestä riippumatta, yksinomaan Jumalan armon työnä. Sakramentissa on kaksi osaa: aine (materia), konkreettinen elementti, sekä muoto (forma), toimituksen yhteydessä lausuttavat sanat.

Seitsemän sakramenttia
Ortodoksisen ja katolisen kirkon mukaan kaste ja ehtoollinen ovat kaksi tärkeintä sakramenttia; nämä ovat myös muiden kirkkojen sakramentteja. Historiallisilla kirkoilla on lisäksi viisi muuta sakramenttia: konfirmaatio eli vahvistamisen t. voitelun sakramentti, rippi eli katumuksen sakramentti, pappeus, sairaan voitelu sekä avioliitto. 

Nykyisin sekä ortodoksisessa että katolisessa kirkossa korostetaan, etteivät sakramentit koske vain yksityistä kristittyä, vaan Jumalan armon edustajana koko kirkko on olemukseltaan sakramentaalinen todellisuus, eräänlainen "maailman sakramentti". Kaikki, mitä kirkossa on tai tapahtuu, välittää Jumalan valtakunnan läsnäolon maailmaan.

Luterilainen oppi sakramenteista
Luterilainen uskonpuhdistus pitäytyi klassiseen sakramentin ideaan: sakramentit välittävät Jumalan armon todellisesti, reaalisesti, ja vaikuttavasti. Mutta luterilaisuus korosti, että sakramentin täytyy olla nimenomaan Kristuksen itsensä asettama ja sen tulee sisältää lupaus Jumalan armosta syntiselle. 

Tämän perusteella luterilaiset tunnustuskirjat pitävät kasteen ja ehtoollisen lisäksi rippiä sakramenttina (vrt. Joh. 20:21-23), mutta konfirmaatio, sairaiden voitelu, pappeus (eivät ole Jeesuksen asettamia) ja avioliitto (ei ole armonväline, vaan osa luonnollista elämää) jäävät sakramenttien ulkopuolelle. Nykyisin luterilaisuudessa rippi, pappeus ja sairaan voitelu ovat saamassa uutta merkitystä ja arvostusta.

-Todelliset sakramentit ovat siis kaste, Herran ehtoollinen ja synninpäästö eli ripin sakramentti, lausutaan Augsburgin tunnustuksen puolustuksessa. Myöhemmin luterilaisuudessa katsottiin, että sakramenttiin täytyy kuulua näkyvä ainesosa; siksi rippiä ei pidetty varsinaisena sakramenttina. Luther piti rippiä sakramentin kaltaisena toimituksena ja sijoitti Vähässä katekismuksessaan opetuksen ripistä kasteen ja ehtoollisen sakramenttien väliin.

Vaikuttava Jumalan teko
Erotuksena reformoidusta uskonpuhdistuksesta luterilaisuus pitää historiallisten kirkkojen tapaan sakramentteja vaikuttavina Jumalan armon tekoina eikä vain ulkoisina uskon tunnustamisen symboleina. Sakramenteissa annetaan synnit todellisesti anteeksi, lahjoitetaan iankaikkinen elämä ja Pyhä Henki. Ne eivät ole vain muulla tavoin läsnä olevan armon ulkonaisia ilmauksia, vaan ne ovat itse asia. 

Sakramentin pätevyys ei riipu sen jakajan tai vastaanottajan uskosta tai pyhyydestä. Sakramentti on pätevä asetussanojensa nojalla. Esimerkiksi ehtoollisella käyvä saa aina todellisen Kristuksen ruumiin ja veren, olipa hänen oma uskonsa tai elämäntilanteensa millainen tahansa.

"Puhtaan" seurakunnan puolesta taistelevia donatolaisia vastaan kirkkoisä Augustinus korostaa:
-Apostolin ja juopon välillä on suuri ero. Mutta apostolin toimittaman Kristuksen kasteen ja juopon toimittaman Kristuksen kasteen välillä ei ole lainkaan eroa.

Luther korostaa, että "kaste ei ole sidottu meidän uskoomme, vaan sanaan". Siksi se ei muutu vääräksi kasteeksi, vaikka sitä ei otettaisikaan vastaan oikealla tavalla. Sanan nojalla kaste pysyy aina pätevänä eikä sitä saa uusia.
-Pysyyhän kultakin kultana, vaikka sitä kantaisi synnin häpäisemä tyttö, uskonpuhdistaja sanoo.

Sakramentit eivät ole mekaniikkaa
Sakramentit siis lahjoittavat Jumalan armon reaalisesti, todellisesti. Sakramentit eivät kuitenkaan vaikuta mekaanisesti; ellei Pyhä Henki saa sakramentin vastaanottamisen yhteydessä tai myöhemmin, vastaanottamisen jälkeen, synnyttää ihmisessä uskoa, sakramentit jäävät hyödyttömiksi. 

Ilman uskoa sakramentit ovat kuin pakastettua ravintoa, jota ei syödä, vaikka nälkä on suuri. Tai ne ovat kuin mahtavan runsas pankkitili, jolta ei koskaan nosteta, vaan mieluummin eletään kurjuudessa. Luther sanoo: 
-Ei sakramentti, vaan usko sakramenttiin vanhurskauttaa. - Usko kuuluu sakramentin nauttimiseen, sillä ilman sitä ei sakramentista ole mitään hyötyä.

Sakramentin puute
Monissa protestanttisissa kirkoissa, kuten reformoiduilla, baptisteilla tai helluntailaisilla ei ole varsinaista sakramentin käsitettä. Niiden mukaan Jumalan armon äärettömyys ei mahdu äärelliseen elementtiin. Sakramentit viittaavat itsensä ulkopuolelle, ne ovat muulla tavoin - luetussa ja julistetussa sanassa sekä välittömässä Pyhän Hengen vaikutuksessa – läsnä olevan armon vertauskuvia ja ulkoisia merkkejä. 

Kaste on Jeesuksen seuraamista kuuliaisuudessa ja kristityksi kääntymisen ulkoinen tunnus, uskon tunnustamisakti. Ehtoollinen vain "muistuttaa" Jeesuksen kärsimystiestä ja "vakuuttaa" hänen rakkaudestaan. Reformoidut eivät usko "tämä on minun ruumiini", vaan "tämä merkitsee: minun ruumiini". Juuri erilainen näkemys sakramenteista oli yksi keskeinen syy luterilaisen ja reformoidun - ja sitäkin radikaalimman - uskonpuhdistuksen erkaantumiseen toisistaan.                                    

KASTE

*Edistyypä ihminen uskossa kuinka pitkälle tahansa -- hän ei voi koskaan löytää mitään enempää kuin sen, minkä hän jo on salaisesti vastaanottanut kasteessa. (Markus Askeetti.)
*He astuvat veteen kuolleina ja nousevat siitä elävinä. (Hermaan Paimen.)
*Me pienet kalat synnymme vedessä seuraten Kalaamme Jeesusta Kristusta, emmekä pelastu muuten kuin pysymällä vedessä. (Tertullianus.)
*Kaste antaa jokaiselle kristitylle koko elämän ajaksi riittämiin oppimista ja harjoittamista. Hänellä on jatkuvasti täysi työ uskoa lujasti se, minkä kaste lupaa ja vaikuttaa: voitto Perkeleestä ja kuolemasta, syntien anteeksiantamus, Jumalan armo, Kristus kaikkinensa ja Pyhä Henki lahjoinensa. (M.Luther.)
*Lapset tulee kastaa, jotta heidät kasteen kautta annettaisiin Jumalan huomaan ja näin otettaisiin Jumalan armoon. (Augsburgin tunnustus.)

Yleisesti luullaan, että katolinen kirkko uskoo automaattiseen pelastukseen kasteen kautta: Jumalan mahtavan armon välittäjänä kaste vaikuttaa lopulta pelastuksen, uskoipa tai elipä kastettu miten tahansa. Tosiasiassa kirkko ei ole koskaan opettanut näin.

Kaste ei ole automaatti
Suurinta mahdollista kirkon opillista arvovaltaa käyttäen Vatikaanin toinen konsiili varoittaa Jumalan kansaa luottamasta kasteeseen maagisena pelastusautomaattina:
-Kaikki kirkon lapset muistakoot, että heidän erinomainen asemansa ei ole heidän omaa ansiotaan, vaan Kristuksen erityinen armo. Elleivät he vastaa tähän armoon ajatuksin, sanoin ja teoin, eivät he suinkaan pelastu, vaan saavat ankaramman tuomion.

Luterilaisiin tunnustuskirjoihin kuuluvassa Isossa katekismuksessa uskonpuhdistaja opettaa, että kaste jää käyttämättömäksi ja hyödyttömäksi pääomaksi, ellei Jumalan Henki saa - ennemmin tai myöhemmin - synnyttää kastetussa uskoa Kristukseen:
-"Joka uskoo ja kastetaan, se pelastuu." Tämä tarkoittaa sitä, että yksin usko tekee ihmisen kelvolliseksi ottamaan vastaan tämän pelastavan, jumalallisen veden niin, että siitä on hyötyä.

Aivan kuten Luojana myös Lunastajana Jumala on rakkaudessaan ja armossaan tuhlaavainen. Hän tarjoaa ilmaiseksi iankaikkista elämää suurelle kastetulle ihmisten joukolle. Lukemattomat ihmiset elävät kuitenkin piittaamatta saamastaan äärettömän kalliista lahjasta. 

Erilaiset näkemykset
Vapaissa suunnissa kaste ymmärretään uskon kuuliaisuuden ilmaukseksi. Kun ihminen on ensin tullut henkilökohtaisesti uskoon, hänet voidaan tämän uskon merkiksi kastaa. Aikuiskaste on "Jeesuksen seuraamista", se on uskon tunnustamisakti, joka tekee uskoon tulleesta täysivaltaisen kristityn ja liittää hänet uskovien seurakuntaan.

Ortodoksisessa, katolisessa ja tärkeimmissä protestanttisissa kirkoissa, opetetaan toisin: kaste on Jumalan salattu teko, jonka välityksellä hän antaa ihmiselle todellisen osallisuuden Kristuksen ristiin ja ylösnousemukseen. 

Lapsikasteen oikeutus
Jo varhaisista ajoista kirkossa on kastettu paitsi kääntymykseen tulleita aikuisia myös kristittyjen vanhempien lapsia. Nykyaikana voidaan perustellusti kysyä, ovatko kaikki lapsensa kastattavat kristittyjä vai onko lapsikasteesta tullut liukuhihnamainen tapa, joka hämärtää kasteen varsinaisen merkityksen.

On historiallinen fakta, että kirkon varhaisina vuosisatoina kasteeseen suhtauduttiin hyvin vakavasti. Ketä tahansa ei kastettu. Kasteelle valmistautuvia aikuisia opetettiin ja heidän kääntymyksensä vilpittömyyttä koeteltiin. Ylipäätään vain kristittyjen vanhempien lapsia voitiin kastaa. 

Kristinuskon tultua Rooman valtauskonnoksi kasteelle tulemisen kriteerit alenivat. Keisarin käännyttyä suuret massat tungeksivat kirkkoon. Me elämme jo 300-luvulla muotoutuneessa kirkon todellisuudessa. Historian rattaita ei voida kääntää taaksepäin. 

On oikein, että meidän tilanteessamme ketään ei torjuta: jokainen lapsi, joka tuodaan kastettavaksi, myös kastetaan, ilman että peräänkuulutetaan lapsen vanhempien uskon aitoutta. Tämä ei ole ristiriidassa sen kanssa, että esim. kastekeskusteluissa tulisi entistä selkeämmin opettaa kasteen merkitystä ja painottaa kristillisen kasvatuksen tärkeyttä lapsen vanhemmille. 

Lapsikasteen erityinen voima on siinä, että osoittaa erinomaisesti kasteen armoluonteen: Vapahtaja kutsuu ihmisen omakseen jo ennen kuin ihminen itse on edes häntä kaivannut. Jumalan armo voidaan ottaa vastaan vain passiivisesti, ilman että vastaanottaja tekee yhtään mitään. Pyhä Henki vaikuttaa lapsessa jo ennen kuin hän voi Hengen työstä mitään ymmärtää. 

Me kaikki synnymme synnin orjuuteen, jäseniksi ihmiskuntaan, joka on Jumalan tuomion alainen. Mitä pikemmin meidät yhdistetään Vapahtajaamme, sen parempi.

Kasteen mahtava teho
Kaste on erittäin voimakas ja tehokas armonväline, joka reaalisesti yhdistää ihmisen kolmiyhteiseen Jumalaan. Jumalan armo on olemuksellinen salattu todellisuus. Se ikään kuin vuodatetaan kastettavaan lapseen sakramentin oman vaikutuksen nojalla jo ennen kuin lapsi uskoo. Kastehetkestä alkaen Pyhä Henki tekee salattua työtään lapsessa. Kirkon suuri opettaja Augustinus kiteyttää:
-Sanomme, että Pyhä Henki asuu kastetuissa lapsissa, vaikkakaan he eivät tiedä sitä.

Kaste vaikuttaa syntien anteeksiantamuksen, vapauttaa ihmisen perisynnin kirouksesta ja Saatanan orjuudesta sekä tekee kastetusta uudestisyntyneen Jumalan lapsen. Vähässä katekismuksessa lausutaan: 
-Kaste vaikuttaa syntien anteeksiannon, vapauttaa kuoleman ja Perkeleen vallasta sekä antaa iankaikkisen autuuden kaikille, jotka uskovat Jumalan sanat ja lupaukset niin kuin ne kuuluvat.

Luther opettaa, että kasteessa lahjoitetaan myös usko, joka vastaanottaa kasteen mahtavan lahjan, "vuodatettu usko muuttaa, puhdistaa ja  uudistaa myös pienet lapset".

Samaistuminen Jeesukseen
Jumalasta eroon joutuneina me ansaitsemme lopullisen, ikuisen eron hänestä. Me ansaitsemme teloituksen ja kadotuksen. Jeesus kuitenkin tuli teloitetuksi ja kävi helvetissä meidän sijassamme. Kristuksen ansiosta me selviämme ansaitsemastamme tuomiosta vähällä: meidät hukutetaan kasteveteen, minkä jälkeen saamme iankaikkiseen elämään herätettyinä elää ainaisesti Jumalan lapsina.

Perustana on apostoli Paavalin opetus kasteesta. Kaste merkitsee syntiin langenneen ihmisen teloitusta. Meidän turmeltuneisuutemme ristiinnaulitaan yhdessä Jeesuksen kanssa:
-Näin meidät kasteessa annettiin kuolemaan ja haudattiin yhdessä hänen kanssaan. -- Meidän vanha minämme on yhdessä hänen kanssaan ristiinnaulittu. (Room. 6:4, 6.)

Kasteessa ihminen samaistuu paitsi Jeesuksen kuolemaan, myös hänen ylösnousemukseensa; kaste on uuden, iankaikkisen elämän alku: 
-Mutta jos kerran olemme kuolleet Kristuksen kanssa, uskomme saavamme myös elää hänen kanssaan. -- jotta mekin alkaisimme elää uutta elämää, niin kun Kristus Isän kirkkauden voimalla herätettiin kuolleista. (Room. 6:4, 8.)

Teloittaminen upottamalla
Alunperin käytössä ollut upotuskaste havainnollisti hyvin Paavalin opetuksen. Kastettava "ristiinnaulittiin" hautaamalla hänet muutamaksi sekunniksi veden alle, mistä hänet sitten nostettiin uuteen elämään. Kerran teloitettua ei voi tappaa uudestaan. Samoin kaste on yksi ja ainutkertainen, kastetta ei saa uusia. Jumalan näkökulmasta katsoen vain yksi - ensimmäinen - kaste on pätevä.

Upotuskaste on uskonpuhdistajankin mielessä, kun hän sanoo:
-Nämä kaksi kohtaa, veteen upottaminen ja ylös nostaminen, kuvaavat kasteen voimaa ja vaikutusta - nimittäin vanhan Aadamin kuolettamista ja sitä seuraavaa uuden ihmisen ylösnousemusta. Näiden kummankin tulee tapahtua meissä koko meidän elämämme ajan. Sillä kristityn elämä ei ole muuta kuin jokapäiväistä kastetta.

Vapaaksi Saatanan orjuudesta
Varhaiseen kristilliseen kastekäytäntöön kuului eksorkismi, pahan hengen karkotus kastettavasta. Vielä Luther opetti kastekaavaa, jossa eksorkismilla oli keskeinen asema. 
-Kastaja lausuu: "Lähde ulos, sinä saastainen henki, ja anna tilaa Pyhälle Hengelle." 
Pappi antaa lapsen kummiensa suulla sanoutua irti Perkeleestä:
-N.N., luovutko Perkeleestä?
-Luovun.
-Luovutko kaikista hänen teoistaan?
-Luovun.
-Luovutko kaikesta hänen petoksestaan?
-Luovun.

Jumalan ja ihmisen vihollinen ei kuitenkaan jätä Kristuksen omaksi kastettua rauhaan. Luther toteaa:
-Kasteessa ei vain karkoteta Perkelettä lapsen luota, vaan toisaalta tuo mahtava vihollinen ärsytetään ahdistamaan kastettua koko elämän ajan.
 
Tule siksi, mitä jo olet!
Kristillinen kirkko on aina pitänyt kastetta todellisena Jumalan armon tekona, sakramenttina. Mutta kirkko ei ole koskaan opettanut kasteen armoon perustuvaa hengellistä velttoutta tai väärää varmuutta. 

Vähä katekismus opettaa päivittäistä kasteen muistamista:
-Meissä oleva vanha ihminen on jokapäiväisessä katumuksessa ja parannuksessa upotettava ja surmattava kaikkine synteineen ja pahoine himoineen, ja sen tilalle pitää joka päivä tulla esiin ja nousta ylös uusi ihminen. 
 
Se, että sinut on kastettu jo lapsena, merkitsee armovalintaa. -Ette te valinneet minua, vaan minä valitsin teidät, sanoo Jeesus (Joh. 15:16). Sinut on jo kutsuttu Jumalan lapseksi ja Kristuksen omaksi. 

Sinulla on aina lupa, vaikka kuinka syvästi langenneenakin, nojata Jumalan uskollisuuteen ja vedota kasteeseen: 
-Kristus, sinä valitsit minut! 

Tunnusta Vapahtajalle syyllisyytesi, epäuskosi ja penseytesi. Kiitä häntä, että hän on jo ottanut sinut yhteyteensä. Hänen kanssaan sinut on teloitettu ja herätetty uuteen, iankaikkiseen elämään. Hän on pessyt verellään koko syyllisyytesi, perisynnin, tekosynnit ja rakkauden velan. Pyhällä Hengellään hän on synnyttänyt sinussa juuri sen uskon, joka tämän kaiken toteaa.

Uskoa ei kukaan voi puristaa itsestään. Voit vain sanoa: 
-Herra, sinä valitsit minut. Olen kastettu omaksesi, olen siis sinun. Armahda minua. Lahjoita minulle usko, että minut on jo kasteessa liitetty sinun ristiisi ja ylösnousemukseesi.

Tällainen rukous on varma Pyhän Hengen läsnäolon merkki. Juuri läsnä
oleva elävä Jumala on vaikuttanut sinussa tämän turvautumisen kasteessa tarjottuun armoon. "Olen kastettu - olen siis pelastettu, olen Jeesuksen Kristuksen oma." Tämän toteava on oivaltanut olennaisimman kristillisestä uskosta.

EHTOOLLINEN

*Te murratte yhtä ainoaa leipää, joka on kuolemattomuuden lääke, vastamyrkky, jonka vaikutuksesta emme kuole, vaan elämme ikuisesti Jeesuksessa Kristuksessa. (Ignatios.)
*Puhtahin Leipä, joka olet täynnä kaikenlaista hengellistä makeutta ja hyvää tuoksua, astu sydämeeni ja täytä kaikki, mitä sielussani on, ihanan tuoksusi suloisuudella! (Pyhä Ambrosius.)
*Kun astut esiin, et saa ojentaa kämmeniä suorina etkä sormet harallaan. Koska oikean käden on vastaanotettava kuningas, tee vasemmasta kädestä hänelle valtaistuin. Ota Kristuksen ruumis vastaan koveralla kädellä ja vastaa: aamen. Kosketa huolellisesti pyhällä ruumiilla silmiäsi pyhittääksesi ne. Sitten nauti se. Saatuasi Kristuksen ruumiin mene myös veren maljalle, et kuitenkaan käsiäsi ojentaen. Kumarru, sano palvoen ja kunnioittaen aamen ja nauti pyhittyäksesi myös Kristuksen verta. Niin kauan kuin kosteus on vielä huulillasi, kosketa sitä sormillasi ja pyhitä silmät, otsa ja muut aistit. (Kyrillos Jerusalemilainen.)
*Osallistuessamme Herran pyhästä ruumiista ja kalliista verestä me osallistumme myös Pyhästä Hengestä. (Pyhä Markus Efesolainen.)

Elän sen verran rankasti, että minun on vähintäinkin kerran viikossa otettava maailman kalleinta lääkettä, kuolemattomuuden lääkettä. Pyhä ehtoollinen pitää minut kirjaimellisesti hengissä. Ennen kuin vastaanotan sakramentin, teen ristinmerkin. Se muistuttaa minua Jumalan uskollisuudesta: sama merkki piirrettiin kasvoihini ja rintaani jo pyhässä kasteessa, kun minut saatettiin Vapahtajani omaksi.

Minä olen kuin potilas, joka makaa happinaamari kasvoillaan ja kytkettynä verensiirtolaitteeseen. Minä mätänevä kuolevainen saan jatkuvasti itseeni Jumalan Pojan verta. Hänen verensä kohisee suonissani. Minussa hengittää ja sydämessäni sykkii Pyhä Henki. Näin elän kahden maailman, maan ja taivaan, kansalaisena - kuolevana raatona, joka on kuitenkin kytketty kolmiyhteisen Jumalan elämään.

Vanhatestamentillinen tausta
Vanhassa liitossa ateriayhteys oli rauhan ja yhteyden merkki. Kun Jaakob ja Laaban tekivät sovinnon, syntyneen liiton merkiksi nautittiin yhteinen ateria. Joosef aterioi veljiensä kanssa osoittaakseen näin käytännössä, että hän oli antanut heille anteeksi.

Myös Jumalan ja ihmisen välisen liiton merkkinä oli ateriayhteys. Esimerkiksi Aabraham laittoi pidot kolmelle hänen luonaan vierailleelle enkelille. Siinailla lain antamisen yhteydessä syötiin liitonateria. Vanhan testamentin uhrijärjestelmä tuntee yhteysuhrin, jossa uhraajat itse söivät osan Jumalan alttarilla uhratusta eläimestä. Ajatuksena oli Jumalan ja ihmisen välinen läheinen yhteys - molemmat söivät samaa ruokaa.

Exodus eli israelilaisten vapautuminen Egyptin orjuudesta alkoi juhla-aterialla, jossa syötiin lammas ja happamatonta leipää. Jeesus asetti pyhän ehtoollisen juuri pääsiäisen (orjuudesta pääsemisen) juhla-aterian yhteydessä. Näin hän ymmärsi itse tulevansa uhriksi, joka vapauttaa ihmiskunnan pahuuden orjuudesta ja vie häneen uskovat koko elämän kestävälle exodukselle kohti taivaallista kaupunkia.

Ehtoollinen ekumeenisena ongelmana
Ortodoksinen ja katolinen kirkko sekä useat protestanttiset kirkot, kuten esim. anglikaaninen ja luterilainen kirkko, pitävät ehtoollisjumalanpalvelusta (messua, pyhää liturgiaa) ja siihen sisältyvää pyhää ehtoollista kristillisen seurakunnan elämän keskuksena. Tällä on vahva sekä teologinen että historiallinen tausta: jo ensimmäiset kristityt kokoontuivat viikon ensimmäisenä päivänä, Jeesuksen ylösnousemuksen päivänä, nimenomaan viettämään Jeesuksen viimeisenä iltanaan asettamaa pyhää ateriaa, johon sisältyy Kristuksen kärsimyksen ja ylösnousemuksen muistelu ja lahja. 

Koska pyhä ehtoollinen on alun alkaen näin keskeinen Kristuksen kirkossa, se etteivät eri kristilliset kirkkokunnat voi viettää yhdessä ehtoollista, on kristikunnan kenties kaikkein suurin vamma ja onnettomuus. Ekumeenisen liikkeen eräänä korkeimpana tavoitteena on rikkoontuneen ehtoollisyhteyden palauttaminen. Tässä ollaankin jo edistytty jossain määrin. 

On tehty teologista työtä, jossa on saavutettu merkittävää lähentymistä; katolinen kirkko ja suuret protestanttiset kirkot ovat viimeisen 30 vuoden aikana uudistaneet ehtoollisjumalanpalvelustaan siten, että yhä enemmän on palattu kristikunnan varhaisten vuosisatojen teologiaan ja käytäntöön. Idän ortodoksit ovat säilyttäneet parhaiten varhaisen ehtoollisteologisen ja -liturgisen perinteen. Näin on saavutettu huomattavaa ekumeenista edistystä ehtoollisen ymmärtämisessä.

Eräät kirkkokunnat, kuten esim. luterilaiset ja anglikaanit sekä luterilaiset ja reformoidut Euroopassa, ovat jo saavuttaneet niin suuren yksimielisyyden pyhän ehtoollisen ymmärtämisessä, että hyväksyvät yhteisen ehtoollisen vieton. Näiden kirkkojen papit voivat yhdessä toimittaa messun ja kirkkojen jäsenet saavat vapaasti osallistua toisten kirkkojen ehtoollispöytään. 

Protestanteilla on suuria vaikeuksia edistyä pyrkimyksissä ehtoollisyhteyteen ortodoksien tai katolilaisten kanssa, koska taustalla on jossain määrin erilainen käsitys kirkon virasta eli pappeudesta. Historiallisten kirkkojen mukaan pätevät ehtoollisen voi toimittaa vain pätevästi virkaansa vihitty pappi. Tämä taas liittyy kysymykseen kirkon viran suksessiosta, piispuudesta sekä kirkon olemuksesta laajemminkin. 

Ortodoksit ja katolilaiset tunnustavat sinänsä toistensa ehtoollisen pätevyyden, mutta juuri erilaiset näkemykset kirkon virasta tekevät yhteisen ehtoollisen vieton mahdottomaksi. Viime kädessä taustalla on kysymys apostolisen jatkuvuuden tärkeimmästä takaajasta, kirkon johtajuudesta: lännen paavi vaiko idän patriarkat?
 
Perinteinen korostus
Luterilaisessa kirkossa ehtoollinen on ymmärretty korostetusti syntien anteeksiantamuksen välineeksi. Vähä katekismus opettaa: Sanat "teidän edestänne" tekevät ehtoollisesta syntien anteeksiantamuksen salaisuuden eli sakramentin. 
-Meille annetaan näillä sanoilla tässä sakramentissa synnit anteeksi, elämä ja autuus.  

Pelkkä syöminen ja juominen eivät vaikuta anteeksiantamusta, vaan juuri sanat "teidän edestänne" ja usko näihin sanoihin. 
-Se, joka nämä sanat uskoo, omistaa sen, mitä ne sisältävät ja lausuvat, nimittäin "syntien anteeksiannon", toteaa Luther katekismuksessaan.

Ehtoollisen eri ulottuvuudet
Ehtoollisen sakramentilla on kuitenkin useita ulottuvuuksia. Jo itse sakramentin terminologia on vaihteleva. Germaanisen kielialueen protestantit puhuvat "ehtoollisesta" (Abendmahl) eli illallisesta, mikä viittaa Jeesuksen ja oppilaiden viimeisen ateriaan kiirastorstai-iltana.

Ortodoksit ja katolilaiset käyttävät sanaa kreikan kielestä tulevaa sanaa "eukaristia", joka tarkoittaa kiitosateriaa. Koko ehtoollisliturgia ymmärretään kiitokseksi ja ylistykseksi Jumalalle, joka pelastaa maailman. Eukaristia viittaa myös sakramentin riemulliseen, lopunajalliseen luonteeseen. 

Läntisessä kristikunnassa on käytetään yleisesti myös latinalaisperäinen sanaa "kommuunio", joka merkitsee yhteyttä. Myös tämä kertoo jotain keskeistä sakramentin luonteesta: osallisuus Kristuksen ruumiiseen osoittaa kirkon ykseyden sekä yhdistää sakramentin nauttijat kolmiyhteiseen Jumalaan.

Sovituksen nykyistäminen
Alkuseurakunta vietti Herran ateriaa, jossa muisteltiin Kristuksen kärsimystietä. Näin ehtoollinen on lähtökohdiltaan Jeesuksen kärsimystien muistelemista ja ajankohtaiseksi tekemistä. 

Edelleen ehtoollinen merkitsee ristin sovitusuhrin ja lunastuksen nykyistämistä. Sakramentin nauttivan koko syyllisyys pyyhitään pois, Kristuksen tähden Jumala antaa ihmiselle kaikki synnit anteeksi ja hänelle lahjoitetaan iankaikkinen elämä. Jo Jeesus itse opetti: 
-Mutta sillä, joka syö minun lihani ja juo minun vereni, sillä on ikuinen elämä, ja viimeisenä päivänä minä herätän hänet. (Joh. 6:54.) 

Yhteyden ateria
Ehtoollinen on yhteyden ateria eli kommuunio. Se yhdistää uskovan salatulla tavalla yhdeksi Kristuksen kanssa. 
-Joka syö minun lihani ja juo minun vereni, pysyy minussa, ja minä pysyn hänessä, sanoo Jeesus. (Joh. 6:56.)

Aineellisen välikappaleen kautta Kristus tulee itse Pyhä Henkenä asumaan sakramentin vastaanottajaan. Hän herättää, luo ja vahvistaa uskoa ja luottamusta. Paavali saattoi sanoa: "En elää itse, vaan Kristus elää minussa." (Gal. 2:20.) Luther opetti, että Kristus ja uskova ovat "yksi persoona". 

Kun sakramentti yhdistää ihmisen Kristukseen, ihmisen koko olemus, hänen ruumiinsa, sielunsa ja henkensä tulevat vahvistetuiksi ja siunatuksi. Ne kätketään Kristuksen jumalalliseen, katoamattomaan elämään. Luterilaisen kirkon ehtoollisliturgiassa toivotetaan: "Herramme Jeesuksen Kristuksen ruumis ja veri kätkeköön teidän ruumiinne ja sielunne iankaikkiseen elämään." Miksi emme voisi luottaa enemmän sakramentin koko ihmistä siunaavaan voimaan ja lausua esim. näin: "Meidän Herramme Jeesuksen Kristuksen ruumis ja veri kätkevät meidän ruumiimme, sielumme ja henkemme (tai: meidät) iankaikkiseen elämään."

Ehtoollinen on niin ikään Kristuksen ruumiin, kaikkien uskovien ykseyden merkki. Kristuksen kirkon ykseys perustuu siihen, että me kaikki olemme osalliset samasta jakamattomasta Kristuksen ruumista ehtoollisessa ja Kristus asuu kaikissa uskovissaan Pyhän Henkensä kautta. Kristikunnan nykyisen hajaantuneisuuden suurin skandaali onkin juuri siinä, etteivät kaikki kristityt voi osallistua yhteen ja samaan ehtoollispöytään. Jos ekumeenisissa pyrkimyksissämme voisimme voittaa tämän alttarin sakramentin jakaantuneisuuden häpeän, ekumenia saavuttaisi tärkeimmän voittonsa. 

Ylösnousemusjuhla
-Idästä ja lännestä, pohjoisesta ja etelästä tulee ihmisiä, jotka käyvät aterialle Jumalan valtakunnassa. (Luuk. 13:29.)
Ehtoollinen liittää meidät myös  Jeesuksen ylösnousemukseen. Me nautimme ristinuhrin, mutta samalla tulemme myös osallisiksi Kristuksen ylösnousseesta ruumiista. Kristus on avannut tien kohti kaikkien uskovien ylösnousemusta ja perustanut toivon, että Jumala on kerran lopullisesti vapauttava ja uudistava koko luomakuntansa. 

Ylösnousemusateriana ehtoollinen on riemullinen lopunajallinen juhla, taivaassa vietettävän "Karitsan hääaterian" (Ilm. 19:7-9) esimakua. Ehtoollispöydässä kaikki Jumalan enkelit ja kaikki perille päässeet uskovat yhdessä meidän kanssamme palvovat ylösnoussutta synnin, kuoleman ja Saatanan kukistajaa. Läsnä on jo voittanut seurakunta ja vielä maan päällä taisteleva seurakunta. Tätä kuvastaa monissa kirkoissa oleva puolikaaren muotoinen alttarikaide: toisen puolen muodostavat perille päässeet. 

Varhaiskristillinen ehtoollisenvietto oli riemukas ja voimallinen tapahtuma. Siihen kuului "voimakkaita rukouksia ja kiitoksia", kuten Justinos Marttyyri (k. n. 165) kertoo.

Yhdessä me odotamme lopullisen vapautuksen riemullista päivää. Tämä luja toivo vie meidät hengellisestä haaveilusta ja itseensä käpertyneestä velttoudesta rakkauden työhön maailmassa. Sen kurjuudessa ihmiset tietämättään kaipaavat sitä rauhaa, oikeutta ja iloa, joka on totta Kristuksen Kaupungissa. 

Kuka on kelvollinen ehtoolliselle?
Monissa protestanttisissa kirkoissa varoitellaan ehtoollisen väärästä nauttimisesta. Vedotaan Paavalin opetukseen ehtoollisen nauttimisesta "arvottomalla tavalla, itselleen rangaistukseksi" (1 Kor. 11:27-34). Opetetaan, että ihmisellä täytyy olla valmiiksi vahva usko ja hänen täytyy olla onnistunut kristityn vaelluksessaan, jotta hän saisi tulla ehtoolliselle. Paavali ei kuitenkaan puhu mistään tällaisesta, vaan varoittaa yksinkertaisesti siitä, ettei ehtoollisen viettoa eroteta muusta aterioinnista, vaan sitä vietetään epäarvokkaalla tavalla, mässäillen, liikaa juoden ja siten riitaa ja hajaannusta aiheuttaen (1 Kor. 11:17-22). 

Luterilaiseen uskonkäsitykseen kuuluu näkemys, että kuka tahansa kastettu kristitty, joka tunnustaa tarvitsevansa Jumalan anteeksiantamusta ja armoa, on oikea ehtoollisvieras. On tietysti syytä tutkistella sydäntään ja tunnustaa syntinsä Vapahtajalle ennen ehtoollispöytään astumista. Jos omatunto on erityisen raskautettu, on hyvä noudattaa vanhaa alkukristillistä tapaa ja käydä yksityisesti ripittäytymässä ennen messua. Muutoin ripiksi riittää ehtoollisjumalanpalveluksen yhteinen rippi.

Rohkeasti armon aterialle!
Mutta oman sisimmän tarkkailusta saattaa tulla vihollisen ase, jota hän käyttää estääkseen meitä vastaanottamasta sakramenttia ja Jumalan armoa. Isossa katekismuksessaan Luther sanoo osuvasti:
-Jos todella haluat pitää silmällä omaa hurskauttasi ja puhtauttasi sekä ponnistella tilaan, missä mikään ei sinua enää kiusaa, silloin et voi tulla ehtoolliselle koskaan.

Uskonpuhdistaja kehottaa kaikkia oman uskonsa heikkouden ja elämänsä kelvottomuuden tuntevia rohkeasti vastaanottamaan Kristuksen ruumiin ja veren sakramentin:
-Jos siis mielesi on raskas ja tunnet heikkoutesi, mene luottavaisin mielin ehtoolliselle ja anna sen virvoittaa, lohduttaa ja vahvistaa itseäsi. Jos näet aikomuksesi on odottaa hetkeä, jolloin voisit kaikesta edellä mainitusta vapautuneena astua puhtaana ja kelvollisena ehtoolliselle, saat kyllä jäädä ikuisesti odottamaan.

Rohkeasti ehtoolliselle menevä jättää itsensä kokonaan Jumalan hoidettavaksi. Tärkeintä on noudattaa Kristuksen käskyä syödä hänen lihansa ja juoda hänen verensä.
-Jätän Jumalan ratkaistavaksi, olenko vahva vai heikko. Mutta sen minä tiedän, että hän on käskenyt minun mennä syömään ja juomaan ja että hän siinä lahjoittaa minulle ruumiinsa ja verensä, opettaa Luther.

RIPPI

*Rakkaat veljet, kaiken Valtias ei ole minkään tarpeessa. Hän ei kerta kaikkiaan pyydä mitään muuta kuin että hänelle tunnustettaisiin synnit. (Rooman piispa Kleemens.)
*Tunnusta syntisi. Älä tule rukoilemaan omatunto huonona. (Barnabaan kirje.)

Psykoterapia ja muut ihmispsyyken hoitomenetelmät tarjoavat erinomaista apua henkisiin ongelmiimme. Mutta ne eivät koskaan voi korvata rippiä, koska ne eivät voi vapauttaa meitä todellisesta syyllisyydestämme. 

On olemassa neuroottista syyllisyyttä, joka voi aiheutua mm. liian ankarasta kasvatuksesta. Sellaisesta voi päästä vaikkapa vapauttavien elämänkokemusten tai terapian avulla. Mutta on olemassa myös aitoa, todellista syyllisyyttä, tietoisuutta siitä, että olemme rikkoneet Jumalan pyhän tahdon ja olemme rakkauden velassa sekä hänelle että lähimmäisillemme. Tästä meidät vapauttaa ripissä tapahtuva synninpäästö.

Rippi kohdistuu yksilöön
Kaikki historialliset kirkot ovat aina pitäneet rippiä keskeisenä hengellisen elämän osa-alueena. Ortodoksit puhuvat "katumuksen sakramentista" ja katolilaiset "parannuksen sakramentista". Luterilaisuus pitää rippiä sakramenttiin verrattavana pyhänä toimituksena. Vähässä katekismuksessaan Luther on sijoittanut opetuksen ripistä kasteen ja alttarin sakramentin väliin. Augsburgin tunnustus lähes samaistaa kristinuskon ydinsanoman ja ripin puhuessaan "evankeliumista eli synninpäästöstä".  
Jumalanpalvelukseen kuuluva yhteinen rippi ei korvaa yksityistä rippiä. Aivan kuten kasteessa ja ehtoollisessa myös yksityisripissä eli salaripissä Jumalan armo kohdistuu aivan erityisellä tavalla yksityiseen, pyhän toimituksen vastaanottavaan ihmiseen.

Ripin alkuperä
Rippi perustuu Jeesuksen oppilailleen antamaan valtuutukseen: 
-Ottakaa Pyhä Henki. Jolle te annatte synnit anteeksi, hänelle ne ovat anteeksi annetut. Jolta te kiellätte anteeksiannon, hän ei saa syntejään anteeksi. (Joh. 20:22-23.) 
-Kaikki, minkä te sidotte maan päällä, on sidottu taivaassa, ja kaikki, minkä te vapautatte maan päällä, on myös taivaassa vapautettu. (Matt. 18:18.) 

Varhaisina vuosisatoina rippi suoritettiin etupäässä ainutkertaisena julkirippinä: raskaisiin tai julkisiin synteihin kuten esim. murhaan tai aviorikokseen langennut kristitty anoi seurakunnan edessä Jumalan anteeksiantamusta ja sovintoa seurakunnan kanssa. Yksityinen, toistuva salarippi tuli yleiseksi 500-luvulta alkaen. Siitä muodostuikin keskiajan uskonnollisen elämän keskeinen tekijä. Kirkon jäsenyyteen kuului pakollinen ripittäytyminen tiettyinä aikoina. 

Parannuksen sakramenttiin kuului neljä osaa: sydämen katumus, suun tunnustus, papin lausuma synninpäästö eli absoluutio sekä hyvitystyöt. Hyvitystyöt todistivat käytännössä katumuksen aitoutta. Ripittäytyvältä nimittäin edellytettiin ns. sydämen katumusta eli aitoa surua siitä, että on synnillä loukannut Jumalan meihin kohdistamaa rakkautta. Hyvitystekojen tarkoituksena oli myös korvata synninteossa muille mahdollisesti aiheutettu vahinko. Vasta myöhemmin hyvitystyöt muuttuivat kirkolle maksettavaksi lahjoitukseksi. Tähän liittyy kuuluisa kiista aneista.

Rippi on ehdottoman vapaa
Uskonpuhdistajat arvostelivat ripin tekemistä pakolliseksi ja hyvitystöiden liiallista korostamista. Luther myös arvosteli "luettelemispakkoa", jonka mukaan anteeksi sai vain ne synnit, jotka kykeni ripissä tiedostamaan ja tunnustamaan. Ihminen ei koskaan kykene tiedostamaan kaikkia syntejään.
Ihminen ei myöskään kykene itse tuottamaan aitoa, vilpitöntä katumuksen tunnetta.

Ripittäytyminen ei ole anteeksiantamuksen ehto, ei herra eikä orjuuttaja, vaan ahdistuneiden ihmisten palvelija. Luther sanoo:
-Jumalalle meidän on tunnustettava itsemme syyllisiksi kaikkiin synteihin, niihinkin, joista emme ole tietoisia, niin kuin teemme Isä meidän -rukouksessa. Ripittäjälle sitä vastoin on tunnustettava ainoastaan ne synnit, jotka tiedämme ja sydämessämme tunnemme.

Rippi on jätetty "vapaasti käytettäväksi, sen mukaan kuin itse kukin sitä hädässään tarvitsee", uskonpuhdistaja toteaa. Luther sanoo itse tarvinneensa salarippiä: 
-En sallisi kenenkään ottavan minulta pois yksityisrippiä enkä luopuisi siitä koko maailmankaan aarteiden tähden. -- Minutkin olisi jo aikoja sitten Perkele saanut saaliikseen, jollei rippi olisi minua pelastanut. 

Ripin kaksi kohtaa
Luterilainen rippi muotoutui kaksiosaiseksi: ripille ei aseteta psyykkisiä eli sielullisia ehtoja. Siksi katumuksen intensiivisyyttä ei korosteta. Hyvät teot puolestaan ovat Pyhän Hengen vaikutusta, ihmistä ei voida velvoittaa niihin. 

Jäljelle jää kaksi kohtaa, syntien tunnustaminen ja ripin vastaanottajan lausuma synninpäästö. Synnintunnustusta edeltää lyhyt sielunhoidollinen keskustelu, minkä jälkeen ripittäytyvä yhdessä sielunhoitajan kanssa tunnustaa Jumalalle rukouksessa syntinsä. Tämän jälkeen ripittäjä lausuu Jumalan edustajana, Kristuksen antamin valtuuksin synninpäästön Jeesuksen Kristuksen nimessä tai kolmiyhteisen Jumalan nimessä. Hyvin konkreettinen ja henkilöön kohdistuva on lestadiolaisten käyttämä synninpäästön muoto: 
-Sinun syntisi ovat sinulle anteeksiannetut Jeesuksen Kristuksen nimessä ja sovintoveressä.

Koko elämä on rippiä
Kirkkoisä Augustinus opettaa kasteeseemme perustuvaa, joka päivä rukouksessa toteutuvaa rippiä:
-Kasteen voimme vastaanottaa vain kerran, mutta rukouksessa vastaanotamme jokapäiväisen pesun, jotta päivittäin saisimme syntimme anteeksi.

Myös Lutherin mukaan kristityn koko elämä on ripin muotoinen. Ripin perusmuoto on henkilökohtaisessa rukouksessa tapahtuva syntien tunnustaminen. Rukouselämämme perustuu jatkuvaan oman syyllisyytemme myöntämiseen ja armon anomiseen, aivan kuten Isä meidän -rukouskin osoittaa:
-Sellaisen ripittäytymisen tulee jatkua keskeytyksettä koko elämämme ajan. Onhan kristillisyys varsinaisesti sitä, että tunnustamme olevamme syntisiä ja anomme armoa. 

Keskinäinen sopiminen
Ripin muotoiseen elämään kuuluu myös aina uudelleen tapahtuva anteeksi pyytäminen niiltä, joita vastaan olemme rikkoneet. Jeesus opetti rukoilemaan:
-Anna meille anteeksi meidän syntimme, niin kuin mekin anteeksi annamme niille, jotka ovat meitä vastaan rikkoneet. 
-Meidän tulee tunnustaa ja antaa anteeksi keskinäiset rikkomuksemme, ennen kuin astumme Jumalan eteen pyytämään anteeksiantoa, tulkitsee uskonpuhdistaja Jeesuksen opetusta.

Jumalan tahto on, ettei meillä olisi yhtään vihamiestä, ei ketään, jota kohtaan me kantaisimme jatkuvaa katkeruuden taakkaa. Keskinäinen anteeksipyytäminen vapauttaa vihasta, katkeruudesta ja kaunasta, jotka muuten sitovat energiaamme ja sairastuttavat meidät.

Onko olemassa joku ihminen, jota sinä vihaat tai joka vihaa sinua? Sinun ei tarvitse kantaa lopun elämääsi vihan taakkaa. Itse voit pyytää anteeksi ja itse voit myös antaa toiselle anteeksi. Ellei toinen suostu sovintoon, se jää hänen murheekseen. Toisen kauna ei saa tuhota sinun vapauttasi, jonka anteeksiantamus tuottaa. 

KONFIRMAATIO

*Apostolisen uskontunnustuksen jälkeen konfirmoija jatkaa:
-Tähän uskoon, jonka Kristuksen seurakunta on vanhastaan lausunut näillä sanoilla, on teidät, rakkaat nuoret, kastettu ja sen mukaisesti olette saaneet opetusta.
-Tahdotteko Jumalan armon avulla osoittaa tämän uskon elämässänne?
Vastaus:
-Tahdon. 
(Suomen ev.-lut. kirkon kirkkokäsikirja.)

Kristinuskon alusta alkaen kasteeseen on liittynyt opetus eli katekeesi. On tärkeätä, että kastettu saa vahvistua uskossaan, kun hän saa mahdollisimman hyvää opetusta uskon perusteista ja voi siten ymmärtää, millaiset lahjat hänelle on annettu kun hänet on kastettu Kristuksen opetuslapseksi. Katolisessa kirkossa ja niissä protestanttisissa kirkoissa, joissa kastetaan lapsia, kristillinen opetus ja pyhä toimitus nimeltä konfirmaatio liittyvät läheisesti yhteen. 

Pyhän Hengen voitelu
Uudessa testamentissa on kuvauksia, joiden mukaan apostolit siunasivat kätten päälle panemisella vasta kristityiksi kastetut. Tältä pohjalta kehittyi jo varhain kristillinen toimitus nimeltä konfirmaatio eli "vahvistaminen" tai "rohkaisu" (latinan confirmatio). 

Alunperin konfirmaatio liittyi välittömästi kasteeseen ja muodosti sen kanssa yhden kokonaisuuden. Ortodoksisessa kirkossa vallitsee edelleen tämä käytäntö. Piispa tai pappi rukoilee juuri kastetun puolesta asettaen kädet tämän pään päälle. Lisäksi kastettu voidellaan siunatulla öljyllä. Konfirmaation tarkoituksena on kastetun vahvistaminen Pyhän Hengen voimalla. 
-Tämä pyhä voide on Kristuksen armo ja vaikuttaa Kristuksen jumaluuden läsnäololla Pyhän Hengen. -- Kuten Kristus voideltiin hengellisellä iloöljyllä, se on Pyhällä Hengellä, voidellaan teidätkin voiteella, kun olette tulleet osallisiksi Kristuksesta, opettaa Kyrillos Jerusalemilainen (k. 386). 

Eräs vanha konfirmaatiossa käytetty rukous liittää yhteen konfirmaation ja Pyhällä Hengellä täyttymisen; näin konfirmaatio kutsuu ja vahvistaa kastetun kokonaisvaltaiseen, antaumukselliseen kristityn elämään: 
-Oi Herra ja Jumala, kuten olet katsonut nämä arvollisiksi saamaan iankaikkisen syntien anteeksiantamuksen, niin tee heidät myös arvollisiksi, että he täyttyisivät sinun Pyhällä Hengelläsi, ja lähetä ylhäältä heidän päälleen sinun armosi, että he palvelisivat sinua sinun tahtosi mukaisesti.

Vahvistuksen sakramentti
Idän ja lännen historiallisissa kirkoissa konfirmaatio on kasteen ja ehtoollisen väliin sijoittuva sakramentti: Jumalan armo liittyy aineeseen, öljyyn. Konfirmaatio on "Pyhän Hengen lahjan sinetti", joka vahvistaa sen, mitä ihmiselle on jo kasteessa lahjoitettu. 

Ortodoksisessa kirkossa konfirmaatiota nimitetään "mirhavoiteluksi" ja se suoritetaan välittömästi kasteen jälkeen. Läntisessä eli katolisessa kirkossa, ja siten myös katolilaisuudesta irtaantuneissa protestanttisissa kirkoissa, konfirmaatio erosi kasteesta ja siirtyi myöhemmin tapahtuvaksi pyhäksi toimitukseksi. Vatikaanin toisen konsiilin mukaan "vahvistuksen sakramentti" merkitsee vihkiytymistä kristilliseen elämään. Siinä yhtäältä muistetaan ja kiitetään Jumalaa hänen kasteessa antamistaan lahjoista ja kutsumuksesta sekä toisaalta kristitty pyytää Jumalalta voimaa elää saamansa kutsumuksen mukaisesti. 

Luterilainen konfirmaatio
Konfirmaatio on säilynyt luterilaisuudessa, mutta sitä ei pidetä sakramenttina. Siksi luterilaiseen konfirmaatioon ei kuulu öljyllä voitelua. Konfirmaation sisältökin on jossain määrin toinen kuin ortodoksisessa ja katolisessa kirkossa. 

Luterilaisuudessa korostuu konfirmaation pedagoginen luonne. Sitä edeltää rippikoulu eli kastekoulu, jossa nuorille opetetaan sen uskon sisältö, johon heidät on kastettu. Kristinopin kuulustelu voidaan sisällyttää itse konfirmaatiotapahtumaan. 

Itse konfirmaatio ymmärretään  uskon vahvistamisen ja tunnustamisen aktiksi: Seurakunta rukoilee opetusta saaneiden nuorten puolesta. Nuoret tunnustavat julkisesti uskonsa kolmiyhteiseen Jumalaan, jonka omiksi heidät on kastettu. Lopuksi jokainen konfirmoitava siunataan henkilökohtaisesti. Konfirmaatio ei ole "kasteen liiton uudistus", vaan sen armon vahvistaminen, joka on jo kasteessa kertakaikkisesti annettu.

Aikaisemmin esim. luterilaisessa kirkossa kastettu pääsi Herran pyhälle ehtoolliselle vasta konfirmaation jälkeen. Nykyisin myös konfirmoimattomat lapset voivat vanhemman tai kummin seurassa tulla ehtoolliselle. Kaste sellaisenaan on riittävä kristityksi tulemisen ja siten myös ehtoolliselle pääsemisen kriteeri. Tosin ennen ehtoolliselle tuloa on tietysti muistettava opettaa lapselle, mitä pyhä ehtoollinen merkitsee. 

	

ETTE TE VALINNEET MINUA, VAAN MINÄ VALITSIN TEIDÄT

ARMO

*Käskyjen täyttäminen on velvollisuus, kun taas lapseus on lahjoitettu ihmisille Kristuksen veren kautta. Näin siis taivasten valtakunta ei ole tekojen palkka, vaan Jumalan armon lahja. (Pyhittäjäisä Markus Askeetti.)
*Armo on ihmiselle annettu Pyhän Hengen lahja. (Augustinus.)
*Jumalan rakkautta, joka tulee osaksemme ilman omaa ansiotamme, sanotaan armoksi. (Luterilaisen kirkon Kristinoppi.)
*Uskon, etten voi omasta järjestäni enkä voimastani uskoa Herraani Jeesukseen Kristukseen enkä päästä hänen luokseen, vaan että Pyhä Henki on kutsunut minut evankeliumin välityksellä, valaissut minut lahjoillaan, pyhittänyt ja säilyttänyt minut oikeassa uskossa. (M.Luther.)

Kristinusko on perusolemukseltaan armouskonto. Juuri tämä ominaisuus erottaa jyrkimmin kristinuskon kaikista muista maailmassa esiintyvistä uskonnoista. Armo on ihmisiä rakastavan Jumalan vapaa, ilmainen suosionosoitus ja lahja, jota ihminen ei voi mitenkään ansaita. Jumala ei rakasta sitä, joka on hyvä ja rakastettava, vaan sitä, joka on paha ja vastenmielinen.

Kristinuskon varhaisista vuosisadoista alkaen Kristuksessa ihmiskunnalle lahjoitettu armo on ymmärretty kahdella erilaisella, toisiaan täydentävällä tavalla.  

Armo on anteeksiantamusta
Ensinnäkin armo merkitsee Jumalan suosiota (latinaksi favor) siten, että Jeesuksen ristinkuoleman tähden hän antaa ihmisille anteeksi koko heidän syyllisyytensä. Jeesus on sijaisuhrillaan sovittanut ihmiskunnan kaiken synnin. 

Kristukseen kastetut ja häneen uskovat on otettu oikeudellisesti Jumalan lapsen asemaan eli heidät on vanhurskautettu. Heidät on ostettu vapaaksi eli lunastettu synnin ja Saatanan orjuudesta. Jumalan edessä "taivaan foorumilla" heidät on julistettu vapaiksi kaikesta kirouksesta ja rangaistuksesta, jonka he synneillänsä muuten olisivat ansainneet. Tällainen vapautustuomio konkretisoituu havainnollisella tavalla esimerkiksi ripissä.

Armo on osallisuutta jumalalliseen elämään
Toiseksi armo merkitsee osallisuutta jumalalliseen elämään: uskovalle on annettu Pyhän Hengen lahja (latinaksi donum Spiritus Sancti), Kristus itse asuu kristityssä - uskova ja Kristus yhdentyvät ikään kuin "yhdeksi persoonaksi" (Luther).
-Joka yhtyy Herraan (Kristukseen), on yksi henki hänen kanssaan, sanoo Paavali. (1 Kor. 6:17.)

Uskonpuhdistaja kuvaa ihmisen ja Kristuksen yhteyttä avioliiton kaltaiseksi yhtymiseksi, jossa "Kristus ja sielu muuttuvat yhdeksi ruumiiksi". Tässä yhtymisessä tapahtuu "iloinen vaihto", me saamme Kristuksen ominaisuudet ja hän meidän ominaisuutemme:
-Kristuksen oma tulee uskovan sielun omaksi ja kaikki sen oma Kristuksen omaksi. Kristuksella on kaikki aarteet ja autuus - ne ovat sielun omia. Sielua rasittavat kaikki paheet ja synnit - ne tulevat Kristuksen omiksi. -- Kristus ottaa omikseen uskovaisen sielun synnit ja menettelee, niin kuin hän itse olisi ne tehnyt. Niin synnit hukkuvat ja uppoavat häneen.

Kristukseen yhtyneenä uskova on olemuksellisesti osallinen jumalallisesta luonnosta. Hänen suhteensa kolmiyhteiseen Jumalaan ei ole pelkästään oikeudellinen, vaan ennen muuta olemuksellinen. Uskovan ja Kristuksen yhdistyminen yhdeksi persoonaksi konkretisoituu selkeästi ehtoollisen vastaanottamisessa. Jeesus itse sanoo: 
-Joka syö minun lihani ja juo minun vereni, pysyy minussa, ja minä pysyn hänessä. (Joh. 6:56.) 

Kristus tulee ihmiseen samanaikaisesti aineellisesti - sanan ja sakramenttien kautta - ja Pyhänä Henkenä. Uskova on täysin yhdistynyt Kristukseen, sekä ruumiillisesti että henkisesti.
-Näin hän on meille lahjoittanut suuret ja kalliit lupaukset, jotta te niiden avulla pääsisitte pakoon turmelusta, joka maailmassa himojen tähden vallitsee, ja tulisitte osallisiksi jumalallisesta luonnosta. (2 Piet. 1:4.)

Edeltäkäyvä armo
Kristikunnassa käytiin suuri kiista armo-opissa 400-luvulla. Kristikuntaa hämmentänyt vapaan tahdon opettaja, munkki Pelagius ymmärsi armon eräänlaiseksi hätäavuksi, kun ihmisen luonnolliset voimavarat loppuvat. Pelagiuksella on ollut seuraajansa aina meidän aikaamme saakka.

Pelagiuksen mukaan armo on toisaalta ihmisen luonnollinen kyky, toisaalta Jumalan antama lisäapu hyvän tekemiseen. Jälkimmäisessä merkityksessä armo on pedagoginen väline, jonka kautta Jumala kasvattaa ihmistä taivaskelpoiseksi. Ihminen voi vapaasti valita, toteuttaako Jumalan tahtoa vai tekeekö syntiä. "Ihminen voi olla tekemättä syntiä, jos hän niin tahtoo", opetti Pelagius. Armo avustaa ihmistä synnin välttämisessä ja Jumalan tahdon toteuttamisessa sen jälkeen, kun ihminen on ensin tehnyt kaiken voitavansa.

Vastoin Pelagiusta kirkkoisä Augustinus korosti: Perisynnin vallassa oleva ihminen on kykenemätön hyvään. Armo on pelkkä lahja, "ellei armoa anneta ilmaiseksi, se ei ole armo". Armollinen Jumala ei ole etäinen uskon ja hyvien tekojen vaatija. Ihminen ei voi edes uskoa, ellei Jumalan Henki vaikuta hänessä tätä uskoa. Pyhä Henki on kuin "etumaksu" tai "käsiraha", joka ylipäätään "sytyttää ihmisessä halun riippua kiinni Luojassaan".
-Ihmisellä ei näet ole vapaata valtaa ruveta uskomaan mitä tahansa. Hän voi vain suostua saamaansa suositukseen tai kutsuun. Näin ollen Jumala vaikuttaa ihmisessä myös sen, että hän tahtoo uskoa. Hänen armonsa ennättää kaikessa meidän edellemme, sanoo Augustinus.

Näin kirkkoisä opettaa Jumalan "edeltäkäyvää t. edeltäkulkevaa armoa". Suhteessa Jumalaan ihminen ei ole vapaa. Jumala on liikkeellä aina ensin. Ihminen ei voi tulla osalliseksi pelastuksesta, ellei Jumalan Henki häntä herätä ja kutsu uskoon. Luonnostaan ihminen ei kykene edes anomaan armoa, vaan jo armon anominen ja totuuden etsiminen ovat Jumalan armon vaikuttamia.
-Sinä et etsisi minua, ellet jo olisi löytänyt minut. 

Suhde Jumalaan perustuu Jumalan vapaaseen, intiimiin läsnäoloon ihmisessä; "sinä olet lähempänä minua kuin minä itse". Augustinus kuvaa omaa kääntymystään:
-Sinä, Kaikkivaltias, olet ollut minun kanssani jo ennen kuin minä sinun kanssasi. -- Katso, sinä olit minussa, mutta minä harhailin maailmassa ja etsin sinua sieltä. Sinä olit minun kanssani, mutta minä en ollut sinun kanssasi. -- Mutta sinä kutsuit, sinä huusit ja sinä mursit minun korvieni salvat. Sinä leimahdit, sinä loistit ja karkotit usvat minun silmistäni. Sinä lähetit minulle tuoksusi, minä vedin sitä keuhkoihini ja rintani huokuu nyt sinulle.

Jumalan lempeä väkivalta
Käyttäen "lempeätä väkivaltaa" Jumala suostuttelee meitä turvautumaan Vapahtajaan, opettaa Augustinus. Jumalan Hengen vaikuttamana ihminen voi myöntyä Jumalan kutsuun. 

Augustinus opetti paitsi edeltäkäyvää t. edeltäkulkevaa armoa myös "myötävaikuttavaa armoa": kääntymyksen jälkeen armo vaikuttaa siten, että ihmisen kyky rakastaa Jumalaa ja lähimmäistä lisääntyy. Usko on "rakkaudessa toimivaa uskoa", johon tarvitaan ihmisen myöntymistä ja myötävaikuttamista.

Pian Augustinuksen jälkeen kirkko omaksui kirkkoisän armo-opin kirkon viralliseksi kannaksi. Torjuessaan myöhempiä ns. semi-pelagiolaisia harhoja Orangen toinen konsiili totesi vuonna 529, ettei ihminen kykene luonnollisin voimin edes anomaan armoa. Armon anominenkin jo on armahtavan Jumalan vaikutusta ihmisessä. Semipelagiolaiset opettivat, että Jumala odottaa ihmisen aloitetta: armo annetaan vasta sille, joka huutaa katumuksessa Jumalaa avukseen.

Armo puhdistaa luodun
Jumalan armo tulee ihmisen ulkopuolelta. Armo on kolmiyhteisen Jumalan lahja. Jumala kommunikoi armonsa ihmiselle aineellisesti, ihmisen tasolla: tulemalla itse ihmiseksi, puhutun ja kirjoitetun sanan kautta sekä aineellisessa sakramentissa. Armon aineellisuus osoittaa, että armon tarkoituksena ja tähtäyspisteenä on luomakunnan puhdistaminen ja uudistaminen. Eräs klassisen teologian keskeinen periaate tiivistyy lauseeseen:
-Armo ei kumoa luontoa, vaan puhdistaa, vahvistaa ja täydellistää sen.

Kristuksessa esiin murtautuva sovitus ja lunastus eivät suinkaan vähennä aineellisen luodun maailman arvoa, vaan pikemmin alleviivaavat sen tärkeyttä. Jumala pelastaa juuri sen maailman ja sen ihmisen, jotka hän on luonut. Hän ei vedä meitä johonkin outoon tuonpuoleiseen olemisen tapaan, vaan tulemalla ihmiseksi hän pyhitti juuri meidän olemassa olemisemme muodon. 

Armo antaa uskoville motiivin ja voimaa toimia Jumalan hyvän luomistahdon, rakkauden, oikeuden ja luomakunnan harmonian toteuttamiseksi tässä maailmassa. Kuitenkin luomakunnan puhdistaminen on ensisijaisesti kristillisen toivon kohde. Tunnustaessamme uskomme ruumiin ylösnousemukseen ylistämme Jumalaa siitä, että hän on historian lopussa puhdistava ja luova uudeksi juuri tämän aineellisen maailmamme:
-Uudeksi minä teen kaiken. (Ilm. 21:5.)

VANHURSKAUTTAMINEN

*Ihmisessä ei ole mitään, mikä antaisi Jumalalle aihetta hyväksyä hänet, mutta juuri tämä ihmisen on hyväksyttävä. Hänen täytyy myöntää, että Jumala on myöntänyt hänet. (P.Tillich.)
*Kun uskossa otamme vastaan Kristuksen Vapahtajanamme, Jumala ei lue meille syntejämme, vaan antaa ne meille Kristuksen tähden anteeksi. Hän pukee meidät Kristuksen puhtauteen ja pyhyyteen. Näin Jumala vanhurskauttaa meidät. (Luterilaisen kirkon Kristinoppi.)

Paavali loi perustan
Vanhurskauttaminen kuuluu keskeiseen raamatulliseen käsitteistöön. Läntisen kirkon teologiassa se on ymmärretty tietynlaiseksi oikeudelliseksi käsitteeksi. Myös alkukielten vastaavat sanat, Uuden testamentin kreikan dikaiosyne ja teologiassa tärkeän latinan iustificatio, ovat oikeudellisia termejä. Vanhassa testamentissa vanhurskaus on ennen muuta Jumalan ominaisuus, jolla tarkoitetaan Jumalan ehdotonta oikeamielisyyttä, oikeudenmukaisuutta.

Uuden testamentin ajatus vanhurskauttamisesta merkitsee Jumalan pyhän tahdon rikkoneen ihmisen vapautustuomiota, syyllisyyden ja rangaistuksen poisottamista, Kristuksen sovitusteon ja pyhyyden lukemista ihmisen hyväksi. Näin Kristuksen ansiosta syntisestä tulee Jumalalle kelvollinen, hänet otetaan oikeudellisesti Jumalan lapsen asemaan.

Voimakkaimmin näkemystä ihmisen vanhurskauttamisesta yksin armosta, uskon kautta, opettaa apostoli Paavali, joka ennen kääntymistään kristityksi sai perusteellisen koulutuksen juutalaisen lain tuntemisessa. Tätä taustaa vasten on varsin ymmärrettävää, että juuri Paavali oli suuri vanhurskauttamis-ajatuksen puolestapuhuja. 

Oikeudellinen vanhurskaus
Vastoin niitä, jotka sekoittivat lain ja evankeliumin, ihmisen ja Jumalan osuuden pelastumisessa, Paavali korostaa pelastumista ilman minkäänlaista ihmisen osuutta. Kaikki ovat pyhän Jumalan edessä syyllisiä ja vailla ominaisuuksia, joiden varassa voisivat kelvata Jumalalle. Koko maailma on Jumalan tuomion alla, laki voi ainoastaan osoittaa meidän pohjattoman syyllisyytemme. Yksinomaan Kristuksen sovitus ja lunastus tekevät syntisestä vanhurskaan, Jumalalle kelvollisen. Jeesus teloitetaan, hän vuodattaa verensä ja käy helvetissä meidän sijastamme.

Paavali kiteyttää opetuksensa Roomalaiskirjeessään:
-Eihän yksikään ihminen tule Jumalan edessä vanhurskaaksi lain käskyjä noudattamalla. -- Jumalan vanhurskaus tulee uskosta Jeesukseen Kristukseen, ja sen saavat omakseen kaikki, jotka uskovat. Kaikki ovat samassa asemassa, sillä kaikki ovat tehneet syntiä ja ovat vailla Jumalan kirkkautta mutta saavat hänen armostaan lahjaksi vanhurskauden, koska Kristus Jeesus on lunastanut heidät vapaiksi. -- Katsomme siis, että ihminen tulee vanhurskaaksi, kun hän uskoo, riippumatta lain käskyjen noudattamisesta. (Room. 3:20-24, 28.)

Tärkein luterilainen tunnustuskirja Augsburgin tunnustus pitäytyy keskeisessä artiklassaan paavalilaiseen vanhurskauttamisoppiin:
-Seurakuntamme opettavat, että ihmiset eivät voi tulla vanhurskautetuiksi Jumalan edessä omin voimin, ansioin tai teoin, vaan että heille lahjoitetaan vanhurskaus ilmaiseksi Kristuksen tähden uskon kautta, kun he uskovat, että heidät otetaan armoon ja että synnit annetaan anteeksi Kristuksen tähden, joka kuolemallaan on sovittanut syntimme. Tämän uskon Jumala lukee vanhurskaudeksi itsensä edessä.

Olemuksellinen vanhurskaus
Paavalin oppi vanhurskauttamisesta on oikeudellinen, juridinen käsite. Mutta se on vielä tätäkin enemmän: vanhurskauttaminen ei ole vain teloituskypsän syntisen vapautustuomio, vaan Jeesus Kristus itse on persoonallinen Vanhurskaus - kelvollisuus Jumalalle -, joka sanan ja sakramenttien kautta käy Pyhässä Hengessään taloksi syntiseen. Kristus on se pyhyys ja täydellisyys, jonka Jumala hyväksyy. 
-Hänessä on jumaluus koko täydellisyydessään ruumiillistunut, ja hänessä myös te olette tulleet osallisiksi tästä täydellisyydestä. (Kol. 2:9-10.)

Näin vanhurskaus ei ole mikään abstrakti idea, vaan reaalinen, ihmisessä konkreettisesti läsnä oleva olemuksellinen todellisuus - Kristuksen läsnäolo. Paavali käyttää kirjeissään monimuotoista ilmaisujen skaalaa, kun hän puhuu Kristuksen ja uskovan intiimistä suhteesta, Kristuksen läsnäolosta uskovassa: "Kristus minussa/meissä", "minä/me Kristuksessa" jne.
-Jumalan vaikutusta on se, että te olette Kristuksessa Jeesuksessa. Hänet Jumala on antanut meille viisaudeksi, vanhurskaudeksi, pyhitykseksi ja lunastukseksi. (1 Kor. 1:30.)  

Vanhurskaus ei ensi sijassa ole jokin saavutettu tila tai suhde Jumalaan, vaan ihminen on vanhurskas, Jumalalle kelvollinen, sikäli ja vain sikäli kuin hänessä asuu persoonallinen Vanhurskaus, Jeesus Kristus. Me tulemme Jumalalle kelvollisiksi, kun Kristus käy sisälle elämäämme, tai "kun uskossa otamme vastaan Kristuksen Vapahtajanamme", kuten Kristinoppi asian ilmaisee.

Vanhurskauttamisopin vakiintuminen
Oppi vanhurskauttamisesta on keskeinen läntisen kristikunnan uskossa ja teologiassa. Paavalin luoma oppi syntisen vanhurskauttamisesta yksin Jumalan armosta, ilman minkäänlaisia ihmisen tekoja, vahvistui kirkkoisä Augustinuksen taistellessa pelagiolaista harhaoppia vastaan. Kirkkoisän näkemykset omaksuttiin kirkon opiksi varhaisissa kirkolliskokouksissa.

Augustinus opettaa, ettei synnin orjuuttama ihminen ei voi tuottaa Jumalan vaatimaa oikeamielisyyttä ja pyhyyttä eli vanhurskautta, vaan ihminen pelastuu yksinomaan hänelle lahjana annetun armon nojalla. Yksin usko voi vastaanottaa tällaisen ilmaisen armon. Armo antaa kaiken, mitä Jumala edellyttää hänen yhteydessään elävältä. 
-Käske, mitä tahdot, mutta anna, mitä käsket.

Idän kirkossa, ortodoksisuudessa, omaksuttiin lähinnä ajatus olemuksellisesta vanhurskauttamisesta, jota alettiin nimittää "jumalallistamiseksi"(kreikaksi theosis). Jumalallistaminen on lähinnä sakramenttien kautta toteutuva, Pyhän Hengen vaikuttama, kolmiyhteisen Jumalan pyhittävä ja uudistava läsnäolo ihmisessä. Osallisuus Jumalan armoon ja Kristuksen jumalallisiin ominaisuuksiin vähitellen palauttaa ihmiseen ne Jumalan kuvan kaltaisuuden ominaisuudet, jotka ihmiselle lahjoitettiin luomisessa mutta jotka synti on turmellut. Jumalallistuminen on koko elämän kestävä mysteeri, joka täydellistyy vasta ylösnousemuksessa historian lopussa. Idän teologia vierastaa juridista näkemystä vanhurskauttamisesta.

Jumalalle kelpaamisen ehdot
Keskiajalla vanhurskauttamisoppi muuttui lainomaiseksi lännen kirkossa. Näkemys ihmisen kelpaamisesta Jumalalle yksin uskon nojalla hämärtyi. Alettiin korostaa: Jumala on aloitteen tekijä ja liikkeelle paneva voima. Mutta mitään ei tapahdu ilman Jumalan ja ihmisen yhteistyötä. Jumalan yhteyteen pääsevät vain ne, jotka kuultuaan Jumalan kutsun vapaasta tahdosta, Jumalaa rakastaen valmistautuvat vastaanottamaan armon. Kun Jumala on tehnyt aloitteen, ihmisen tulee vapaalla tahdollaan vastata Jumalan kutsuun. 

Näin saavutettava vanhurskaus vaikuttaa kristityssä rakkautta ja pyhyyttä, jonka Jumala lukee ihmiselle ansioksi. Kaukana ei ollut ajatus Jumalan ja ihmisen yhteistyöstä. Katolinen näkemys tiivistyi lauseeseen: 
-Syntinen vanhurskautetaan uskosta, joka vaikuttaa rakkauden kautta.

Tuleeko ihminen hyväksi?
Erityisesti keskiajan suuri katolinen teologi Tuomas Akvinolainen (k. 1274) opetti, että ihmisen Jumalaan suuntaama rakkaus on keskeisintä ihmisen Jumala-suhteessa. Usko kohdistuu Jumalan ilmoittamiin totuuksiin, mutta rakkaus kohdistuu itseensä Jumalaan. Usko sinänsä ei riitä vanhurskauttamiseen, vaan tarvitaan jatkuvasti lisääntyvää rakkautta Jumalaan. Ihmisessä olemuksellisesti lisääntyvä rakkaus on se, mikä varsinaisesti tekee syntisestä vanhurskaan, Jumalalle kelvollisen.

Tuomas opetti, että ihminen voi lähestyä Jumalaa vain armon vaikuttamana; eräät toiset opettivat, että synnistä huolimatta ihmisessä on säilynyt puhtaana luonnollinen kyky lähestyä rakastavasti Luojaansa. Tuomaan mukaan synti ei vääristänyt ihmisen luontoa, vaan tuhosi tämän "yliluonnon", Jumalan kaltaisuuden. Sakramenttien kautta Jumala "vuodattaa" luonnollisia hyviä taipumuksia vahvistavan armonsa sellaiselle, joka ensin on tehnyt voitavansa. Ihminen toimii samansuuntaisesti Jumalan vaikutuksen kanssa. Ihmisen myötävaikutus on "ansio", jonka nojalla Jumala rakastaa kristittyä entistä enemmän.

Näin ihmiseen palautuu vähitellen hänen menettämänsä yliluonto, hän alkaa kohota asteittain kohti jumalallista elämää. Uskova tulee tässä prosessissa asteittain yhä vanhurskaammaksi. Kristitystä tulee olemuksellisesti parempi ihminen. Ja mitä parempi kristitty on - mitä enemmän hänellä on meriittiä eli ansiota Jumalan edessä, sitä enemmän Jumala häntä rakastaa. Näin vanhurskaaksi tekemisen prosessi vain tehostuu. Armon avulla ihmisestä tulee hyvä ihminen.

Tuomaan kehittelemiä näkemyksiä omaksuttiin katolisen kirkon
viralliseen oppiin vastauskonpuhdistuksen päätapahtumassa, Trenton kirkolliskokouksessa 1545-1563. Tosin keskiajan näkemyksiä ei esitetty jyrkimmässä muodossaan. Kiivaista ristiriidoista huolimatta uskonpuhdistuksella oli ilmeisesti jonkinasteinen vaikutus katoliseen kirkkoon jo 1500-luvulla. 

Trentossa korostettiin Jumalan armoa ihmisen pelastuksen lähtökohtana: Jumala tekee aloitteen, minkä jälkeen ihminen on yhteistyössä Jumalan kanssa myöntyessään vapaasta tahdostaan Jumalan kutsuun. Kun Jumalan armo kohdistuu ihmisen tahtoon, se voi vapaasti vastata Jumalalle joko myönteisesti tai kielteisesti. Ihmisen vapaa myöntyminen merkitsee "asettumista armon vastaanottamiseen".  

Katolinen näkemys nykyään
Uusin katolinen teologia on jossain määrin korjannut keskiajan vanhurskauttamisoppia enemmän paavalilais-augustinolaiseen suuntaan. Useat modernit katoliset teologit korostavat, että jokainen vapaalta näyttävä ihmisen tahdonliike onkin viime kädessä aina Jumalan armon vaikuttama, Jumalan lahja ihmiselle. Trenton opetusta on tulkittu entistä evankeelisempaan suuntaan.

1960-luvulla pidetyssä Vatikaanin toisessa konsiilissa ei vastauskonpuhdistuksen hengestä ole enää mitään merkkejä. Puhuessaan pelastuksesta konsiili käyttää johdonmukaisesti Kristuksen armoa ja Pyhän Hengen vaikutusta korostavaa terminologiaa. 
-Kristityt vanhurskautetaan uskosta kasteessa.

Katolisen kirkon ulkopuolella Trenton konsiilin edustama ihmisen vapautta ja myötävaikutusta korostava vanhurskauttamisoppi elää vahvana eräissä protestanttisissa suuntauksissa. Niissä korostetaan ihmisen kykyä tehdä täysin vapaa uskonratkaisu. Opetetaan myös, että ihminen voi aktiivisesti vaikuttaa siihen, että hän kristittynä kehittyy entistä kelvollisemmaksi Jumalalle. Uskotaan myös, että uskova on olemuksellisesti parempi ihminen kuin ei-uskova.

Kristuksen tähden, yksin armosta, uskon kautta
1500-luvun uskonpuhdistus pyrki määrätietoisesti takaisin Paavaliin - opit ihmisen vapaudesta, myötävaikuttamisesta ja armon aikaansaamasta ihmisen ansiosta hylättiin kokonaan. Uskonpuhdistajat totesivat, että evankeliumi on muuttunut kirkossa vaivihkaa ihmis- ja suorituskeskeiseksi laiksi. He opettivat sen sijaan:
-Syntinen vanhurskautetaan ilmaiseksi, Kristuksen tähden, yksin armosta, uskon kautta. Ihmisessä itsessään ei ole mitään, minkä perusteella hän kelpaisi Jumalalle, mutta Kristuksen kelvollisuus luetaan hänen hyväkseen, tiivistää Luther uskonpuhdistuksen pääperiaatteen.

Meidän hyväksemme luetaan Kristuksen kelvollisuus - Kristus meissä on vanhurskauttamisen perustus ja sisältö. Ihmistä ei vanhurskauteta armon myötävaikuttaman rakkauden, vaan yksinomaan Kristuksen pyhyyden nojalla. 
-Uskossa omistettu ja sydämessä asuva Kristus on se kristillinen vanhurskaus, jonka tähden Jumala lukee meidät vanhurskaiksi ja lahjoittaa meille iankaikkisen elämän, sanoo Luther.

Ristin teologia
Uskonpuhdistajat nimittävät keskiajan katolista teologiaa "kunnian teologiaksi", koska sen mukaan Jumalan rakkaus kohdistuu ihmisessä siihen, mikä hänessä on hyvää ja turmeltumatonta. Ihminen puolestaan kurottautuu ylös, tavoittelemaan Jumalan jumalallisia ominaisuuksia. Jumalan rakkaus ymmärrettiin ihmisen pyyteellisen rakkauden mallin mukaisesti: Jumalakin rakastaa vain arvokasta kohdetta, Jumala rakastaa parempaa aina enemmän.

Luther käänsi kunnianteologisen ajattelutavan ylösalaisin. Jumalan agape-rakkaus on täysin pyyteetöntä rakkautta. Se ei kohdistu hyvään, vaan pahaan. Jumala ei rakasta meissä olevaa hyvää - koska sellaista ei edes ole, vaan ihminen on läpeensä synnin mädättämä, koko ihmisluonto on turmeluksen takia vääristynyt. Ihmisessä ei ole mitään synnin vaikutukselta säästynyttä kohtaa tai ominaisuutta, johon Jumalan armo voisi liittyä.

Luther opettaa "ristin teologiaa". Huomion keskipisteessä on alas, ihmisen heikkouteen ja hulluuteen saakka, ristille astunut Jumala. Jeesuksen ristissä Jumala osoittaa, että hän rakastaa sitä, mikä on reaalisesti pahaa. Hän rakastaa sitä, missä ei itsessään ole mitään rakastettavaa. Jeesuksen ilmoittama Jumala on syntisiä varten. Vanhurskautta ei kehitetä ihmisessä jäljellä olevasta hyvästä, vaan jumalallinen agape luo täysin tyhjästä eli lahjoittaa ihmiselle kelvollisuuden, vanhurskauden. Jumalan rakkaus kohdistuu siihen, joka on "ei mitään".

Ihmisen tahto - Jumalan vai Saatanan ratsu?
Luterilaisen uskonkäsityksen mukaan ihminen ei voi valmistautua armon vastaanottamiseen suuntaamalla tahtonsa Jumalaa miellyttävällä tavalla. Hänessä ei ole eikä häneen koskaan tule kykyä lähesty ja rakastaa vapaasti Jumalaa. 

Kuuluisassa teoksessaan "Sidottu ratkaisuvalta" Luther murskaa totaalisesti kaikenlaiset näkemykset ihmisen vapaasta tahdosta suhteessa ylempäänsä:
-Missään siinä, mikä koskee joko autuutta tai kadotusta, ihmisellä ei ole vapaata ratkaisuvaltaa, vaan hän on joko Jumalan tahdon tai Saatanan tahdon vanki, vallanalainen ja orja.  

Luther näkee ihmisen tahdon olevan kuin "juhta", jolla ratsastaa joko Jumala tai Saatana:
-Inhimillinen tahto on juhta: Jos Jumala istuu sen selkään, se tahtoo ja kulkee, minne Jumala tahtoo. Jos Saatana istuu sen selkään, se tahtoo ja menee, minne Saatana tahtoo. Sen omassa määräysvallassa ei ole rientäminen jommankumman ratsastajan luo eikä niiden etsiminen. Ratsastajat itse kiistelevät sen haltuun saamisesta ja omistamisesta.

Ainoastaan Jumalan Pyhän Hengen vaikutus voi keikauttaa ihmisen tahdolla ratsastavan Saatanan satulastaan. Augustinolaista "edeltäkulkevan armon" käsitettä vastaavasti Luther opetti ns. "ensimmäistä armoa" tai "ensimmäistä vanhurskautta", jota ihminen itse ei voi saada aikaan, vaan se lahjoitetaan hänelle hänestä itsestään riippumatta. Suhteessa Jumalaan ihmisellä ei ole minkäänlaista aloitekykyä. Ihmisen tahto "ei voi tehdä mitään, jos puuttuu sisäisesti liikkeelle paneva Henki", sanoo Luther. "Kaikki riippuu Pyhän Hengen voimasta." 

-Vapaa ratkaisu eli ihmissydän on siinä määrin Saatanan mahdin tukahduttama, ettei se - ellei Jumalan Henki sille ihmeen kautta anna eloa - itsestään osaa nähdä eikä kuulla sitä (Jumalan sanaa), mikä niin selvästi väkisin työntyy silmiin ja korviin, että sen voi käsin tuntea. Niin suuri on ihmissuvun kurjuus ja sokeus!

Pyhä Henki ja armonvälineet
Augsburgin tunnustuksen mukaan Pyhä Henki lahjoittaa ensimmäisen vanhurskauden sanan kautta: 
-Ilman Pyhän Hengen apua tahto ei kuitenkaan kykene saamaan aikaan Jumalan vanhurskautta. -- Tämä vanhurskaus syntyy sydämissä, kun Pyhä Henki otetaan vastaan sanan välityksellä. 

Luther korostaa, että ilman Pyhän Hengen synnyttämää uskoa sana ja sakramentit jäävät hyödyttömiksi: 
-Sana on se väline, jonka avulla Pyhä Henki panee täytäntöön sen, minkä Kristus on ansainnut; näitä välineitä ovat myös sakramentti ja saarnaaja. Mutta lopullinen vanhurskauttaminen jää yksin uskon varaan, koska ilman uskoa ei Jumala, ei Kristus eikä mikään muu saata vaikuttaa mitään vanhurskauttamiseemme.     

Kristitty ei ole malli-ihminen
Kristitty ei milloinkaan muutu olemukseltaan paremmaksi. Kristitty on aina "samanaikaisesti syntinen ja vanhurskas" (Luther), ja tällaisena hän pysyy koko elämänsä ajan. Hän on täydellisesti vanhurskas ja pyhä, koska hänessä asuva Kristus on tämä täydellisyys. Mutta samanaikaisesti hän on täysin radikaalisti syntinen, jonka elämää leimaavat itsekkyys, ylpeys ja ahneus. Myös kristityn elämää vaivaavat samat ahdistukset, kiusaukset ja masennukset kuin ketä tahansa.

Joskus tuntuu, että juuri uskovat ovat kaikkein ahneimpia, itserakkaimpia, omahyväisimpiä ja riitaisimpia ihmisiä maan päällä. Ehkäpä Jumalan käsittämättömään armoon kuuluu pelastaa juuri ne, jotka ovat kaikkein kelvottomimpia ihmisiä. 

Suhteessa evankeliumiin kristittyjen elämällä on usein negatiivinen mainosarvo: jos Kristukseen pitäisi uskoa sen nojalla, millaisia uskovat ovat, tulisi minusta ainakin heti paikalla ateisti.

KÄÄNTYMYS

*Herra Jeesus Kristus, Jumalan Poika, armahda minua syntistä! (Ns. Jeesuksen sydämen rukous, ortodoksisen kirkon perinnettä.)
*Se, joka avaa sydämensä katuvassa tunnustuksessa Jumalalle, avaa sen myös muille. Näin hän menettää arvonsa erinomaisena ihmisenä ja hänestä tulee kuin lapsi. (L.Wittgenstein.)
*Kääntymys on juuri se tapa, jolla Jumalan vapaa armo lahjoitetaan pelastuksen vapaalle luomukselle. (K.Rahner.)
*Tulkoon armo ja kadotkoon tämä maailma. Hoosianna Daavidin huoneelle! Jos joku on pyhä, hän tulkoon. Jos joku ei ole, tehköön parannuksen. Maranata! Aamen. (Apostolien opetus, n. vuonna 100.)

Ihminen ei voi tulla uskoon milloin hän itse vain haluaa. Kristusta ei voida valita kuin jokin tuote kaupan hyllyltä. Usko ei ole muotiaate kuten esimerkiksi ympäristönsuojelu, jonka kannattajaksi kuka tahansa trenditietoinen voi ryhtyä. Uskoon tuleminen ei ole samaa kuin uusien mielipiteiden, asenteiden tai arvojen omaksuminen eikä se ole myöskään tunnekokemus. Uskon syntyminen on Jumalan lahja ja Pyhän Hengen salattu työ ihmisessä.   

Ristiriitaiset näkemykset
Kysymys kääntymyksestä, uskoontulosta, parannuksen tekemisestä - mitä terminologiaa sitten käytetäänkin - on eräs riidanalaisimmista kysymyksistä eri kristillisten uskonsuuntien välillä. On käyty kiivasta keskustelua siitä, voiko ihminen ylipäätään tehdä minkäänlaista aitoa ratkaisua suhteessaan Jumalaan. Jotkut kristilliset suunnat korostavat evankelioimista ja ihmisten haastamista henkilökohtaiseen uskonratkaisuun, Kristuksen vastaanottamiseen. Toiset kirkkokunnat taas painottavat hidasta kasvua kristityksi elämällä seurakunnan ja siinä esillä pidettävien sanan ja sakramenttien yhteydessä.

Kaikki voivat olla yhtä mieltä siitä, että kirkkojen ja seurakuntien keskeisenä tehtävänä on edesauttaa ihmisiä todelliseen, henkilökohtaiseen Jumala-suhteeseen - tapahtuipa tämä nopean kääntymyksen tai hitaan kristityksi kasvamisen kautta. Toiset ovat sitä mieltä, että tällaisen suhteen perustana on tietoinen henkilökohtainen uskoontulo. Toiset taas pitävät kaikenlaista "ratkaisukristillisyyttä" ihmiskeskeisenä suorituksena ja puuhasteluna, jossa unohdetaan, että suhteessaan Jumalaan ihmisellä ei ole vapaata tahtoa.

Kehotus kääntyä
Evankeliumien mukaan Jeesus aloitti julkisen toimintansa julistamalla kääntymystä:
-Aika on täyttynyt, Jumalan valtakunta on tullut lähelle. Kääntykää ja uskokaa hyvä sanoma! (Mark. 1:15.)

Jeesus antoi oppilailleen tehtäväksi hänen nimessään "saarnata kääntymystä, jotta synnit annettaisiin anteeksi" (Luuk. 24:47). Paavali toteutti Jeesuksen antaman tehtävän Ateenan Areiopagilla näin:
-Tällaista tietämättömyyttä Jumala on pitkään sietänyt, mutta nyt sen aika on ohi: hän vaatii kaikkia ihmisiä kaikkialla kääntymään. (Apt. 17:30.)

Kun puhutaan "parannuksen tekemisestä", kysymys ei suinkaan ole ihmisen päätöksestä alkaa parannella omaa elämäänsä. Uusi testamentti käyttää kreikan kielen sanaa metanoia, joka merkitsee mielen tai ajattelutavan muutosta. Sekä Jeesuksen että Paavalin sanoman taustalla on kuitenkin hepreankielinen, Vanhassa testamentissa erittäin usein esiintyvä shub-verbi, joka merkitsee "kääntyä". 

Kysymys ei ole siitä, saako kirkoissamme julistaa kääntymystä vai ei. Kysymys on vain siitä, miten tämä julistus toteutuu. Ellei kääntymystä julisteta, kirkot voidaan saman tien sulkea - ne eivät ole enää kristillisiä kirkkoja. 

Herätyssaarnan ydin
Kehotus kääntymiseen on itse asiassa samaa kuin kehotus katumiseen, syntien tunnustamiseen Jumalalle. Herätyssaarnaaja ei saa suggeroida ihmisiä johonkin psyykkiseen tilaan, jossa nämä kuvittelevat voivansa ikään kuin väkisin ryöstää itselleen uskon. Ihmisiä voidaan kyllä hiostaa ja manipuloida jonkinlaisiin uskonratkaisuihin, mutta tulokset ovat kauhistuttavia: kun ihminen herää uskonnollisesta horroksesta, hänestä saattaa tulla loppuiäkseen kristinuskolle immuuni. 

Ihminen ei ole vapaa katumaan, hän ei voi päättää ryhtyä katuvaiseksi. Vain Jumalan Henki voi synnyttää katumuksen. Kuitenkin herätyssaarnaajan tehtävänä on kehottaa ihmisiä katumukseen, sisäistämään rukous: "Herra Jeesus Kristus, armahda minua syntistä." Kehotus katumukseen ja Pyhän Hengen vaikutus eivät ole ristiriidassa, vaan Pyhä Henki käyttää katumuskehotusta juuri oman vaikutuksensa välineenä. Tällä tavalla ja näillä perusteilla toimivat Jeesus, Paavali ja muut apostolit julistaessaan kääntymystä.

Vanhin Uuden testamentin jälkeinen meille säilynyt kristillinen saarna, Kleemensin toinen kirje 100-luvun alkupuolelta, nivoo kehotuksen kääntyä ja kehotuksen katua likeisesti yhteen:
-Niin kauan kuin olemme maan päällä, kääntykäämme. -- Niin kauan kuin olemme tässä maailmassa, katukaamme koko sydämestämme sitä pahaa, mitä lihassa olemme tehneet, jotta Herra meidät pelastaisi niin kauan kuin meillä on tilaisuus kääntymykseen. Sillä sen jälkeen kun olemme maailmasta lähteneet, emme siellä enää voi tunnustaa syntejämme emmekä kääntyä.

Itse asiassa aito herätyssaarna ja vuosituhantisen kristillisen kilvoituksen perinne sisältävät samantyyppisen teologian. Kaiken aidon hengellisen elämän, kestävän henkilökohtaisen Jumala-suhteen, lähtökohtana ja kivijalkana on jatkuva syntien tunnustaminen. Esimerkiksi ortodoksisen kirkon kilvoittelijat ilmaisevat tämän hengityksen rytmissä alati toistettavana ns. Jeesuksen sydämen rukouksena:
-(sisään hengittäen lausutaan:) Herra Jeesus Kristus, Jumalan Poika, (ulos hengittäen:) armahda minua syntistä.

Katumus on vapauttava kokemus
Ihmiselämän suurimpia taakkoja on elämän valheellinen kaksinaisuus. Ulospäin pitää näyttää olevansa aina oikeassa, onnistunut ja hyvä. Todellisuudessa moni meistä kuitenkin tietää markkinoivansa itsestään valheellista kuvaa. Muiden läsnä ollessa voidaan teeskennellä kaikkivoipaa ja kaikkitietävää. Yksin ollen elämän raskas näytelmä saattaa masentaa aina itsetuhoajatuksiin asti. 

Saatanan viettelemänä ihminen on ylpeydessään joutunut jumalan rooliin, oman elämänsä hallitsijaksi, omaksi pikku jumalakseen. Jumalan rooli ei vain tunnu millään sopivan ihmiselle. Hän kantaa aivan liian raskasta taakkaa, jonka alle uupuu.

Kuka tahansa meistä voi kokea suuren vapautuksen saadessaan tunnustaa itselleen, Luojalleen ja lähimmilleen tosiasiat omasta itsestään. Ne, jotka tunnustavat olevansa kykenemättömiä oman elämänsä hallintaan, kohtaavat Jumalan rakkauden ja armon. Pikkujumalan raskaasta roolista luopuminen ja elämälle vieraiden roolinaamioiden riisuminen tuottavat ihanan levon. Tätä on kristinuskon mukaan katumus. Se on yksinkertaisesti tosiasioiden tunnustamista sellaisina kuin ne ovat. Siksi katumus on portti suureen vapauteen ja lepoon. Samalla katumus on mitä tehokkainta mielenterveyden hoitoa ja terapiaa.

Jumalan ja ihmisen vihollisen ovelimpia juonia on kehottaa pidättyvyyteen suhteessa Jumalaan. Et sinä tuollaisena voi puhutella Kaikkivaltiasta! Odota, kunnes tilasi on hieman soveliaampi. Lutherin mukaan Saatanan strategiana on "käskeä odottaa, kunnes tulet hurskaammaksi ja puhtaammaksi". 

Radikaalilla tavalla uskonpuhdistaja opettaa ihmisen oikeutta kääntyä kaikissa olosuhteissa katumuksessa Jumalan puoleen - jopa juuri silloinkin, kun syntiä tehdään:
-Jos aiot odottaa, kunnes tulet arvolliseksi, niin et enää milloinkaan rukoile. Siksi on vain heti paikalla aloitettava tuollaisesta tunteesta huolimatta ja vietävä rukous ripeästi päätökseen välittämättä arvollisuudesta tai arvottomuudesta, painakoot sinua millaiset synnit tahansa. Niin, vaikka olisit langennut juuri tuona hetkenä ja tulisit suoraan synnistä, mitä sinun olisi tehtävä? Olisitko sen vuoksi rukoilematta? Ei millään muotoa, vaan sinun on päinvastoin polvistuttava keskellä syntiä ja rukoiltava sydämesi pohjasta: Oi rakas Isä, anna minulle anteeksi ja auta minua vapautumaan tästä.

Kääntymys ei ole ansio
Jumalan sanassa on selkeä lupaus, ettei yksikään, joka katumuksessa huutaa avukseen Jumalaa, jää pelastumatta. Apostoli Paavali siteeraa tärkeimmässä kirjeessään Vanhan testamentin profeetta Jooelia:
-Jokainen, joka huutaa avukseen Herraa, on pelastuva. (Room. 10:13, ks. Jooel 2:32.)

On aivan erityisesti painotettava, ettei kääntymys tai uskoon tuleminen ole se perusta, jonka nojalla ihminen vanhurskautetaan eli otetaan Jumalan lapsen asemaan. Kääntymys ei ole vähimmässäkään määrin ansio, jonka perusteella Jumala olisi ihmistä kohtaan armollinen. Jumala on jo osoittanut motivoimattoman agape-rakkautensa maailmaa kohtaan Kristuksen ristillä. Sanan ja sakramenttien kautta Pyhä Henki itse lahjoittaa ihmiselle kääntymyksen. Kääntymys merkitsee yksinkertaisesti vain sellaisen yhteyden tai kanavan syntymistä Jumalan ja ihmisen välille, jonka kautta Kristuksen läsnäolo, pyhyys ja ansio pääsevät virtaamaan katuvaan syntiseen.

Raamattu sanoo:
-Jumala on antanut meille iankaikkisen elämän ja tämä elämä on hänen Pojassaan. Jolla on Poika, sillä on elämä. Jolla ei Jumalan Poikaa ole, sillä ei ole elämää. (1 Joh. 5:11-12.)
Jos Kristus on sinussa, sinulla ei yksinkertaisesti voi olla vähempää kuin iankaikkinen elämä, koska Kristus itse juuri on tämä elämä. Toisaalta, jos Kristus on elämäsi ulkopuolella, sinulla ei voi olla iankaikkista elämää, olitpa kuinka moraalisesti korkeatasoinen, henkistynyt tai hurskas tahansa.

Nuoren Lutherin umpikuja
Nuoren Martti Lutherin hengellisen kamppailun keskeisenä ongelmana oli kysymys katumuksesta, syntien tunnustamisesta ja tästä seuraavasta Jumalan armon kokemisesta. Myöhäiskeskiajan katolisuus opetti: jotta synnit sai anteeksi, ne tuli tunnustaa; jotta ne voi tunnustaa, ne tuli tiedostaa. 

Aidosta katumuksesta, täydellisestä syntien tiedostamisesta ja tunnustamisesta tuli anteeksiantamuksen sielullinen, psyykkinen ehto. Koskaan ei voinut olla varma, oliko tunnustanut kaiken. Siksi ei koskaan voinut olla varma, oliko armon tilassa, pelastettu.
-Se oli kovaa kidutusta. Jokaisen oli kerrottava kaikki syntinsä, mikä ei edes ole mahdollista. Niinpä ihminen ei voinut koskaan tietää, oliko hän jo kyllin puhtaaksi ripittäytynyt, kuvailee Luther kokemuksiaan jälkikäteen.

Lisäksi nuoren Lutherin taakkaa lisäsi hänen omaksumansa kirkon opetus ns. rakkauden katumuksesta. Sen mukaisesti katumus ei saanut perustua itsekeskeisesti rangaistuksen pelkoon, vaan pyyteettömään Jumalan rakastamiseen, suruun siitä, että me loukkaamme synneillämme Jumalan meihin kohdistuvaa rakkautta. Luther joutui myöntämään, ettei nöyrä ja vilpitön rakkauden katumus synny tahdon voimalla. Ihminen ei voi itse saada aikaan aitoa surua Jumalan loukkaamisesta, ihminen ei kykene lähestymään Jumalaa oikealla mielenlaadulla. Vastaavasti hän ei voinut koskaan olla varma anteeksiantamuksesta. Jälleen Jumalan armolle asetettiin psyykkinen, ihmiskeskeinen ehto: tietty mielentila ja kokemus.

Luther koki olevansa täydellisessä umpikujassa: koska hän ei kyennyt tunnustamaan täydellisesti syntejään eikä saamaan aikaiseksi aitoa katumusta, hän pelkäsi olevansa jo ennalta tuomittu iankaikkiseen kadotukseen. Häneen iski epäilys armottomasta Jumalasta, joka piinaa luotujaan:
-Pitikö Jumalaa rakastaa? Minä vihasin häntä!

Lutherin kääntymys
Vähitellen epätoivoiselle nuorelle munkille alkoi selvitä, että hänelle opetettu juridinen katumusjärjestelmä on tehoton, koska se edellyttää ihmisen sielullista aktiivisuutta ja se kohdistuu vain erillisiin rikkomuksiin. Tällaisena se jättää ihmisen omaan varaansa ja siksi aina epävarmuuden tilaan. Luther oivalsi, ettei ihminen tarvitse anteeksiantamusta vain tekojensa sovitukseksi, vaan koko ihminen tarvitsee armoa. Synti ei ole vain tekoja, vaan me olemme pysyvässä synnin olotilassa. 

Kirkko oli opettanut, että ihmisessä on ehjänä säilynyt luonnollinen kyky miellyttää Jumalaa. Jumala antaa armonsa, kun ihminen ensin vapaasta tahdostaan tekee voitavansa: suuntautuu rakastavasti katuen kohti Jumalaa. Luther käsitti, että ihmisessä ei ole minkäänlaista turmeltumatonta Jumalan miellyttämisen kykyä, hän ei kykene tuottamaan ns. ensimmäistä vanhurskautta tai armoa. Syntiin langenneena ihminen etsii aina omaa etuaan, vapaa rakkauden katumus on mahdoton vaatimus. Ihminen ei voi koskaan lähestyä Jumalaa vapaasti ja puhtain motiivein, vaan on täysin itseensä käpertynyt. On myös mahdotonta tiedostaa koko syntisyytensä. Siksi Jumalan armolle ei saa asettaa sielullisia, ihmismielen aktiivisuuteen nojaavia ehtoja. 

Lutherissa alkoi kasvaa luottamus kokonaisvaltaiseen anteeksiantamukseen. Jumalan lapsen asemaan pääseminen on yksinomaisesti Jumalan lahja, Pyhän Hengen työ. Ihmisen koko syyllisyys ja velka on kertakaikkisesti sovitettu Kristuksen ristillä. Tämä täydellinen sovitus sekä Kristuksen oma kelvollisuus ja pyhyys on lahjoitettu meille sanallisessa ja aineellisessa evankeliumissa. 

Ihminen ei voi muuta kuin ottaa passiivisesti vastaan näin tarjotun Jumalan armon. Armon saamisen ehtona ei ole minkäänlainen tietty mieliala tai hyvä tahto Jumalaa kohtaan. Ansioton armo yksistään riittää pelastukseen. Pelastus ei ole riippuvainen ihmisen katumisen aitoudesta ja  tunnontarkkuudesta. Vain Jumalan rakkaus, jonka Pyhä Henki "vuodattaa korviin ja sydämeen" armon evankeliumin kautta, voi muuttaa ihmisen mielen ja synnyttää uskon. Luther kuvaa kokemustaan jälkeenpäin:
-Armo muutti sisäisesti sydämeni.

Sittemmin uskonpuhdistaja arvosteli keskiajalla yleisesti suosittua pelottelusaarnaa: ajateltiin, että puhe Jumalan tuomiosta synnyttää terveen pelon ja ajaa siten ihmisiä kääntymykseen, ajateltiin. Oman kokemuksensa nojalla Luther uskoi, että loppujen lopuksi vain Jumalan armahtava rakkaus synnyttää todellisen kääntymyksen.

Ihminen ei voi tuottaa minkäänlaista vanhurskautta eli kelvollisuutta Jumalalle. Syntisen vanhurskauttaminen ei edellytä ihmisen puolelta minkäänlaista tiettyä mielentilaa - ei sen enempää katumuksen intensiivisyyttä, rakkauden palavuutta kuin Jumalan pelkoakaan. Ihminen voi ainoastaan täysin passiivisena saada lahjaksi katumuksen, uskon ja Kristuksen vanhurskauden, hänen kelvollisuutensa. Lutherille tuli erityisen rakkaaksi Paavalin sana:
-Vanhurskas on se, joka uskoo, hän saa elää. (Voitaisiin kääntää myös: Uskosta vanhurskautettu saa elää. Room. 1:17.)

Pyhä Henki luo uskon
Jumalan Pyhä Henki avaa meille Jumalan sanan. Hän synnyttää meissä turvautumisen Jeesukseen Kristukseen Vapahtajanamme. Hän vakuuttaa meille, että Kristuksen uhri riittää koko syntisyytemme sovitukseksi. Hän avaa ymmärryksemme ja koko olemuksemme vastaanottamaan synninpäästön sanan ripissä ja intiimin Kristus-yhteyden ehtoollisessa. Hän itse käy meihin taloksi ja tuo kaikki jumalalliset lahjat tullessaan.

Kun Kristus itse tulee Hengessään sydämemme, sisimpämme asukkaaksi, hän tuo turvallisen varmuuden siitä, että olemme Jumalan lapsia. Kun Kristus on meissä, olemme Jumalalle kelvollisia eli vanhurskaita. Paavali opettaa selkeästi:
-Koska tekin olette Jumalan lapsia, hän on lähettänyt meidän kaikkien sydämiin Poikansa Hengen, joka huutaa: "Abba! Isä!" (Gal. 4:6.)
-Olette saaneet Hengen, joka antaa meille lapsen oikeuden, ja niin me huudamme: "Abba! Isä!" Henki itse todistaa yhdessä meidän henkemme kanssa, että olemme Jumalan lapsia. (Room. 8:15-16.)

Jumalan aktio - ihmisen reaktio
Kääntymyksen perustana on aina Jumalan kutsu - hän on aloitteentekijä, hän "kääntyy" ensin ihmisen puoleen. Ensin on aina Jumalan "kääntymys" ja vasta sitten ihmisen kääntymys. Opettaessaan Jumalan ennakoivaa armoa kirkkoisä Augustinus siteeraa usein Paavalin lausetta:
-Sillä Jumala on se, joka teissä vaikuttaa sekä tahtomisen että tekemisen. (Fil. 2:13.)

Kääntymys on pelkästään ihmisen reaktio Jumalan aktioon, Jumalan lempeästi suostuttelemana ihminen "antaa suostumuksensa" Jumalan lahjoille, kuten Augustinus toteaa. Jumalan Pyhä Henki vaikuttaa sen, että ihminen kuulee ja ymmärtää Jumalan sanan. Suhteessa Jumalaan ihmisellä ei ole vapaata tahtoa, mutta Hengen vaikuttama ihminen voi kääntyä kohti häntä puhuttelevaa ja häntä lähestyvää kolmiyhteistä Jumalaa. Jumala kääntyy ihmisen puoleen, muuttaa tämän sydämen ja siten sallii ihmisen kääntyä hänen puoleensa.   

Aiemmin Kristukselle välinpitämättömänä selkänsä kääntänyt kääntääkin nyt Jumalan kutsun vaikutuksesta kasvonsa häntä lähestyvälle Vapahtajalle. Tällainen kääntymys ei ole pelkkä pinnallinen mielipiteen, asenteiden tai arvojen muutos eikä tunnekokemus, vaan koko ihmisen perusratkaisu, täysi ympärikäännös välinpitämättömyydestä ja turtumuksesta Vapahtajan puoleen.

Kääntymys on sitä, että ihmisen negatiivinen vastarinta häntä rakastavasti lähestyvää Jumalaa kohtaan murtuu. Ihminen, joka alkaa tuntea tarvetta anteeksiantamukseen, on jo itse asiassa kääntynyt. Joka joutuu toteamaan: "Tilani Jumalan edessä ei ole oikea", on jo Jumalan hoidossa.

Kääntyvä ei enää pakene Jumalaa, vaan jää Herransa eteen hänen paljastavaan valoonsa, hänen nuhdeltavakseen, mutta samalla myös hänen armahdettavakseen. Kääntymys on nöyrtymistä ja katumista: luovun olemasta oma jumalani ja myönnän, etten kykene itse hallitsemaan omaa elämääni. Olen yhtä mieltä Jumalan kanssa tosiasioista: olen syntinen ja ilman Vapahtajaa olen tuomittu lopulliseen eroon Jumalasta. 

Herääminen
Pyhällä Hengellä on lukemattomia tapoja kutsua ihmistä. Me kuulemme evankeliumia eri yhteyksissä, vastaanotamme sakramentit ja kirkon muut pyhät toimitukset, tapaamme ihmisiä, jotka todistavat Vapahtajan hyvyydestä jne. Elämän eri vaiheet, niin ihmeellisen hyvät Jumalan lahjat kuin erilaiset vastoinkäymisetkin, ovat Jumalan puhuttelua. 
-Etkö ymmärrä, että Jumalan hyvyys tahtoo johtaa sinut kääntymiseen? kysyy Paavali. (Room. 2:4.)

Olemassaolon ihme ja Luojan hyvyys yksistään riittävät kehotukseksi etsiä Jumalaa. Useimmiten ihminen on kuitenkin niin itseriittoinen, että hän tarvitsee voimakkaan töytäisyn, jonkin suuren menetyksen, ennen kuin hän alkaa kaivata elävää Jumalaa ja armollista Vapahtajaa. Luonnostansa ihminen on kuin kivi tai pölkky, joka ei etsi totuutta. Ihminen on itseensä  käpertynyt: ylpeys, itserakkaus ja oman edun tavoittelu on hänelle kaikki kaikessa. 

Ihmisellä saattaa olla epämääräinen kaipaus kohti korkeampaa voimaa tai elämän syvyyttä. Pelastavan uskon alkuna on ihmisen joutuminen vararikkoon hänen pyrkimyksissään itse hallita omaa elämäänsä tai kelvata Jumalalle ja ihmisille nuhteettoman elämänsä perusteella. Jumalan "vieras työ", hänen vaikutuksensa vanhurskaana lain Jumalana, ajaa ihmistä epätoivoon. Ihminen oivaltaa olevansa Jumalan pyhän lain, hänen tahtonsa rikkoja, rakkauden velassa ja synnin tilassa, jossa hän jää ikuisesti eroon Luojastaan. 
-Oman onnettomuutensa tunteminen ei ole vähäinen askel lähemmäksi autuutta, toteaa Augustinus.

Kun Paavali sanoi olevansa "syntisistä suurin" (1 Tim. 1:15), hän ei laisinkaan liioitellut. Kuinka tuo hurskas juutalainen rabbi, joka oli mitä ankarimmin pyrkinyt toteuttamaan Jumalan lakia, saattoi olla suuri syntinen? Paavali ei ollut murhaaja, huorintekijä eikä edes varas. Mutta hän oli tehnyt vielä suuremman synnin: hän oli omavanhurskas, hän oli ajatellut kelpaavansa Jumalalle oman hyvän elämänsä nojalla. 

Vasta se, joka oman ylpeyden ja mahtipontisuuden romahtaessa joutuu itse ristille, alkaa ymmärtää Jeesuksen ristin merkitystä. Miksi jotkut saavat armon sairastua tai vammautua vakavasti, menettää läheisensä, haaksirikkoutua avioliitossaan, tuhoutua uraputkessa tai muuten epäonnistua elämässään? Heille avautuu etuoikeus päästä käsittämään jotain Kristuksen ristin mysteeristä, Jumalan hulluudesta. Miksi toiset vain jatkavat Saatanan eksyttäminä paatuneessa itsevarmuudessaan vallan, rahan ja nautinnon epäjumalia kumartaen? 

Uskoon tulemisen käsite
Raamatullisen käsitteen "kääntymys" rinnalla esiintyy toinen raamatullinen käsite: "tulla uskoon". Kreikan uskoa-verbin perfektimuoto voidaan kääntää näillä sanoilla. Perfekti ilmaisee, että on tapahtunut jotakin, jolla on pysyvä vaikutus, tapahtumisen seuraamukset jatkuvat.  

Varsinkin Apostolien teot käyttää ilmaisua usein puhuessaan apostolien toiminnan seurauksena tapahtuneesta juutalaisten ja pakanoiden kääntymyksestä kristilliseen uskoon; esimerkiksi näin:
-Sinä tiedät, veli, että juutalaisia on tuhansittain tullut uskoon. (Apt. 21:20.)
-Jumala on antanut pakanoiden kuulla minun suustani evankeliumin ja tulla uskoon. (Apt. 15:7.)
-Monet uskoon tulleet kävivät avoimesti tunnustamassa, mitä kaikkea olivat tehneet. (Apt. 19:18.)

Miten voi tulla uskoon?
Ihminen, joka tunnustaa Jumalalle syyllisyytensä ja ikävöi anteeksiantamusta, on jo Jumalan armon varassa. Osoittamalla, että ihminen on Jumalan pyhän tahdon rikkoja ja vailla Jumalan vaatimaa pyhyyttä, Pyhä Henki on synnyttänyt hänessä katumuksen ja kaipauksen Vapahtajan yhteyteen. 

Jumalan tavoitteena ei kuitenkaan ole pitää ihmistä ikuisesti syyllisyydessä ja epävarmuudessa, vaan hän tahtoo saattaa omansa Jumalan lasten vapauteen, epätietoisuudesta rohkeaan, iloiseen Vapahtajan kiittämiseen. Pyhän Hengen toiminnan tähtäyspisteenä on se, että ihminen voi kääntymisen eli uskoontulon seurauksena tietoisesti tunnustaa ja omistaa Kristuksen henkilökohtaisena Vapahtajanaan. 

Henkilökohtaisen uskon syntyminen venäläisessä ihmisessä on useimmiten pitkän, jo kasteesta alkaneen kutsuprosessin seuraamus. Uskon syntymisen, uskoon tulemisen tapoja on monia. Joku tietää tarkan päivämäärän, jolloin hän tuli uskoon. Tällaisia tarkan päivämäärän tietäjiä olivat esimerkiksi apostoli Paavali, joka yhtäkkisesti matkallaan Damaskoon kohtasi Kristuksen, ja kirkkoisä Augustinus, joka kertoo tulleensa uskoon 1. elokuuta vuonna 386, sekä Martti Luther, joka usein viittaa "tornikokemukseensa", jolloin hän lopullisesti oivalsi, että ihminen pelastuu yksin armosta, yksin uskon kautta, yksin Kristuksen tähden.

Moni on hitaasti kasvanut turvautumaan Vapahtajaan eikä voi puhua mistään päivämääristä. Omakohtainen usko saattaa syntyä vähitellen vahvistuvasta tietoisuudesta: minutkin on otettu Vapahtajan omaksi jo pyhässä kasteessa. Joku oivaltaa Kristuksen sovitustyön vastaanottaessaan pyhän ehtoollisen, toinen kuullessaan julistettua Jumalan sanaa tai lukiessaan Raamattua. Kun Jumalan sana avautuu, laki osoittaa meille kelvottomuutemme Jumalan edessä ja evankeliumi synnyttää meissä luottamuksen meitä armahtavaan Vapahtajaan. Joku saa henkilökohtaisessa ripissä synninpäästön kuultuaan varmuuden siitä, että Kristus on juuri hänenkin Vapahtajansa:
-Sinun syntisi ovat sinulle anteeksi annetut Jeesuksen Kristuksen nimessä ja sovintoveressä.

Tärkeintä ei ole, millä tavoin yhteys Vapahtajaan on syntynyt - tärkeintä on se, että hän on saanut meidät omakseen. Kristuksen luokse on tuhansia teitä - jokaisella omansa. Mutta Jumalan yhteyteen on vain yksi tie - Jeesus Kristus.
-Ei kukaan pääse Isän luo muuten kuin minun kauttani. (Joh. 14:6.)

Suora kontakti Vapahtajaan
Monet ovat saaneet varmuuden Kristuksesta Vapahtajanaan ottamalla hänet vastaan yksinkertaisella rukouksella: 
-Jeesus Kristus, kiitos, että sinä olet ottanut minut omaksesi jo kasteessa. Kiitos, että sinä kutsut minut uudelleen yhteyteesi. Avaan tällä hetkellä elämäni oven sinulle ja vastaanotan sinut Herrakseni ja Vapahtajakseni. Anna kaikki syntini, koko syyllisyyteni ja velkani minulle anteeksi. Kiitos, että sinä kuolit minun sijastani ristillä. Kiitos, että sinun veresi puhdistaa minut kaikesta syyllisyydestäni. Kiitos, että sinä nyt asut Pyhän Henkesi kautta minussa. Kiitos, että minulla on nyt iankaikkinen elämä, koska minulla on sinut, joka olet iankaikkinen elämä. Kiitos, että sinä pidät minusta kiinni joka päivä etkä hylkää minua koskaan. Johdata minua koko elämäni ajan. Aamen.

Uskoon tulemisessa on oikeastaan aina kysymys Kristuksen vastaanottamisesta, tapahtui se sitten uudenlaisen Jumalan sanan ymmärtämisen, sakramentin vastaanottamisen, ripin tai rukouksen kautta. Luterilainen Kristinoppi opettaa uskosta:
-Kristukseen uskomme, kun ikävöimme hänen luokseen, luotamme hänen armolupauksiinsa ja sydämemme halulla otamme hänet vastaan Vapahtajanamme. 

Kristinopin taustalla on Raamatun opetus:
-Mutta kaikille, jotka ottivat hänet (Kristuksen) vastaan, hän antoi oikeuden tulla Jumalan lapsiksi. (Joh. 1:12.)
Toisaalla Kristus sanoo itse:
-Minä seison ovella ja kolkutan. Jos joku kuulee minun ääneni ja avaa oven, minä tulen hänen luokseen, ja me aterioimme yhdessä, minä ja hän. (Ilm. 3:20.) 
Hiljaisesti ja hellästi Kristus kysyy elämämme, sisimpämme ovella, saisiko hän tulla sisälle. Hän ei murra ovea, vaan odottaa kärsivällisesti, että avaisimme sen sisäpuolelta. Kun hän saa luvan tulla, hänestä tulee ystävämme - ateriayhteys kuvaa tätä läheistä ystävyyttä.

Onko Kristus sinun elämäsi oven ulko- vai sisäpuolella? Jos hän on vielä ulkopuolella tai olet epävarma, voit aivan luottavaisesti kääntyä hänen puoleensa ja puhua hänelle edellä esitetyn rukouksen tapaan. Kun olet näin avannut sydämesi hänelle, mene ja kerro tästä mahdollisimman pian jollekin luotettavalle kristitylle tai seurakunnan työntekijälle. Niin te voitte yhdessä iloita siitä, että sinäkin olet Jumalan lapsi. Tällainen yhteys vahvistaa sinun uskoasi.

Lopputulos: sydämen usko ja suun tunnustus
Tärkeintä ei ole se, millä tavalla usko on syntynyt. Olennaista on lopputulos: se, että juuri nyt voimme epäilevän Tuomaan kanssa tunnustaa Jeesukselle: 
-Minun Herrani ja Jumalani! (Joh. 20:28.) 

Olkoon tiemme Jumalan yhteyteen millainen tahansa, tähtäyspisteenä on, että me voisimme tunnustaa Herraksemme ja Vapahtajaksemme sen Jeesuksen Kristuksen, joka on meidät pelastanut, kutsunut yhteyteensä sanassaan ja sakramenteissaan ja asuu sisimmässämme Pyhän Henkensä kautta. Elämä Jumalan lasten vapaassa uskossa on kuin rautatie, jossa on kaksi raidetta, sydämen usko ja suun tunnustus:
-Jos sinä suullasi tunnustat, että Jeesus on Herra, ja sydämessäsi uskot, että Jumala on herättänyt hänet kuolleista, olet pelastuva. Sydämen usko tuo vanhurskauden, suun tunnustus pelastuksen. (Room. 10:9-10.)

Olen tavannut monia, jotka sanovat jo ajat sitten rukoilleensa, että Vapahtaja tulisi heidän elämäänsä, mutta kuitenkin epäilevät, onko Kristus tullut. Tällaisen epävarmuuden voittaa yksinkertainen kiitos siitä, että sanansa ja lupauksensa mukaisesti Kristus on jo todella tullut ja on nyt sinun Vapahtajasi. 

Tämä ei perustu älylliseen valaistumiseen tai ihmeellisiin tunteisiin, vaan Jumalan sanaan. Voit yksinkertaisesti vain kiittää Jeesusta siitä, että hän on jo Vapahtajasi - tuntui miltä tuntui. Usko elää ja ilmenee kiitoksena. Vapahtajan kiittäminen voittaa Saatanan ja oman heikkoutemme meissä herättämät epäilykset ja syytökset: "Voiko tuollainen muka olla uskovainen! Ethän sinä vielä ole muuttunut miksikään, et ole tehnyt sitä etkä tätä." 

Vapahtajan kiittäminen antaa myös palttua omille sielullisille kokemuksillemme tai tällaisten kokemusten puutteelle. Tärkeätä ei ole, miltä meistä milloinkin tuntuu, onko tunnelma korkealla vai matalalla. Olennaista on, että - olemme me sitten ryvettyneinä katuojassa tai onnemme kukkuloilla - kiitämme ja ylistämme Vapahtajanamme Jeesusta Kristusta, synnin, kuoleman ja Saatanan voittajaa. 

Tunnustaa - miten?
Tärkein uskomme julkinen tunnustaminen tapahtuu jumalanpalveluksessa, kun yhdessä seurakunnan kanssa lausumme uskontunnustuksen. Monet tarvitsevat kuitenkin vielä henkilökohtaisempaa uskon tunnustamista päästäkseen Jumalan lasten vapauteen ja iloon.

Erittäin moni on tullut suuresti autetuksi, kun hän on saanut tunnustaa  henkilökohtaisesti edes yhdelle ihmiselle sen, että tarvitsee Vapahtajaa. Jos sinä olet epävarma, etsi käsiisi joku luotettava kristitty ja kerro hänelle, että sinäkin kaipaat Vapahtajaa tai että olet jo peräti avannut elämäsi oven Kristukselle. Voitte yhdessä kiittää Vapahtajaa. Tällainen kohtaaminen on ollut suuri rohkaisu ja apu lukemattomille ihmisille.

On tietysti olemassa monia muitakin tapoja tunnustaa Pyhän Hengen sydämessä synnyttämä katumus, etsintä ja Vapahtajan kaipaus. Monille käveleminen jumalanpalveluksessa ehtoollispöytään - usein pitkän ehtoolliselta poissaolon jälkeen - merkitsee julkista tunnustamista. 

Esille nousemiset ja kädennostot
Eräs tapa tunnustaa Kristus on herätys- ja evankelioimiskokouksissa käytetty julkinen tunnustautuminen jollain selkeällä ulkoisella merkillä, esim. tulemalla esiin, nousemalla ylös tai nostamalla käsi. Itse olen kokenut nämä varsin aktiiviset ja julkiset kääntymyksen ilmaukset vieraiksi. Mutta tavattuani vuosien varrella monia realistisia, syvällisiä kristittyjä, jotka ovat joskus vuosia sitten tulleet uskoon tällaisissa kokouksissa, en voi muuta kuin todeta: mikä minä olen kieltämään, etteikö Pyhä Henki voisi toimia tälläkin tavalla! Hedelmistään puu tunnetaan tässäkin tapauksessa. 

Jumala, joka on oivallinen pedagogi, käyttää mitä moninaisimpia keinoja etsiessään kadonneita ihmislapsiaan. Raamatun aikoihin Jumala puhui erään kerran aasin suulla (4 Moos. 22:27-31). Mikä voisi estää häntä puhumasta evankelistan tai herätyssaarnaajan suulla? Toisaalta on kuitenkin monia tapauksia, joissa esille nouseminen tai kädennosto evankelioimiskokouksessa ei suinkaan ole merkinnyt todellista kääntymystä. Kyseessä on ollut pois haihtuva psyykkinen eli sielullinen kokemus. 

Evankelistan esittämä ratkaisun haaste voi olla jonkun elämässä Jumalan kutsumisen yksi vaihe, jolla ihminen itse tulee entistä tietoisemmaksi Pyhän Hengen vaikutuksesta itsessään. Kysymys ei ole siitä, että ihminen ikään kuin vapaalla tahdollaan ratkaisisi suhteensa Jumalaan, vaan ihmisen ratkaisulta näyttävä akti on pelkästään myöntyminen siihen Pyhän Hengen työhön, jonka kautta Jumala on jo pitkään kutsunut kyseistä henkilöä yhteyteensä. Ratkaisu on vain yksi lenkki Jumalan työn pitkässä ketjussa kyseisen ihmisen kohdalla; Pyhä Henki on ollut aloitteentekijä, hän on toiminut jo kasteesta lähtien, ja hänen varassaan on uskon jatkuvuus vastaisuudessakin. 

Jokaisen evankelistan tulee korostaa julistuksessaan Jumalan suvereenia aloitteellisuutta ja hänen Pyhän Henkensä vaikutusta kaikessa ja koko ajan. Muutoin langetaan sielulliseen hehkutteluun, jolla saadaan aikaan pelkkiä käännynnäisiä. Jos ihmiselle tarjotaan evankeliumin ja armon sijasta ihmiskeskeistä suoritus- tai ratkaisukristillisyyttä, häntä petetään. Kristuksen nimissä kaupataan jotain sellaista, jota Kristus ei tunnista omakseen. Kerran petetyn ihmisen on erittäin vaikea enää uudelleen herkistyä kristinuskon totuudelle. Kerran ihmiskeskeisellä uskonnollisuudella petetty tulee immuuniksi Kristuksen aidolle evankeliumille.

Olimme me tällaisista julkisista tunnustautumiseleistä mitä mieltä tahansa, on joka tapauksessa totta, että Kristuksen julkinen tunnustaminen ylipäätään kuuluu erottamattomasti kristilliseen uskoomme. Jeesus sanoo:
-Joka tunnustautuu minun omakseni ihmisten edessä, sen minäkin tunnustan omakseni Isäni edessä taivaissa. Mutta joka ihmisten edessä kieltää minut, sen minäkin kiellän Isäni edessä taivaissa. (Matt. 10:32-33.)
-Joka tämän Jumalasta luopuneen ja syntisen sukupolven keskellä häpeää minua ja minun sanojani, sitä on Ihmisen Poika häpeävä, kun hän tulee Isänsä kirkkaudessa pyhien enkelien kanssa. (Mark. 8:38.)

Ihmisen vastuu
Erityisesti luterilainen teologia korostaa, ettei ihmisellä ole minkäänlaista aloiteoikeutta suhteessa Jumalaan. Ihmisen tahto on vääristynyt eikä hän muuta kuin paeta Jumalaansa, torjua Jumalan lähestymisen. Vain Pyhä Henki voi muuttaa ihmisen ja saada aikaan kääntymyksen. "Ihmisellä ei voi olla uskoa, ellei Jumalan Henki sitä vuodata häneen", Luther toteaa.

Mutta kun Pyhä Henki on sanaa ja sakramentteja käyttäen lahjoittanut ihmiselle ensimmäisen armon eli ensimmäisen vanhurskauden, katumuksen ja turvautumisen Vapahtajaan, ihminen voi vielä tässä tilassa vastustaa Jumalan armoa ja Pyhän Hengen työtä itsessään. "Ihminen voi hylätä Jumalan kutsumisen", toteaa luterilaisen kirkon Kristinoppi.

Raamatullinen ja luterilainen teologia sisältävät ajatuksen ihmisen vastuusta sen jälkeen, kun Jumala on ensin kääntynyt hänen puoleensa. On olemassa tietynlainen negatiivisen ratkaisun mahdollisuus. Kun Jumala on tehnyt kaikkensa ihminen voi vieläkin paaduttaa itsensä:
-Etkö ymmärrä, että Jumalan hyvyys tahtoo johtaa sinut kääntymiseen? Mutta sinä olet kova etkä sisimmässäsi tahdo kääntyä. Näin kartutat vihaa, ja se kohtaa sinut vihan päivänä, varoittaa Paavali (Room. 2:4-5).
-Jos te tänä päivänä kuulette hänen äänensä, älkää paaduttako sydäntänne. (Hepr. 3:7.)

Ihminen ei voi uskoa, ellei Jumalan edeltäkäyvä armo ensiksi tartu Jumalaa pakoilevaan ihmiseen, herätä häntä synnintuntoon ja lahjoita luottamusta Jumalan armahtavaisuuteen. Ihmisen mahdollisuus vastustaa Jumalan edeltäkäyvää armoa on samanlainen teologinen salaisuus kuin se, miksi lankeemus paratiisissa oli ylipäätään mahdollinen. Miksi rationaalinen, Jumalan kuvaksi luotu ihmisolento, jota hänen Luojansa oli siunannut kaikella mahdollisella hyvyydellä, saattoi langeta niin radikaalisti, että hän kääntyi torjui Luojaansa vastaan ja torjui Jumalan hyvyyden? Tähän ei Raamattu eikä teologia anna vastausta. 

Paavalin linjan mukaisesti Luther opettaa: kun Pyhä Henki "vuodattaa ihmiseen" ensimmäisen armon synnyttäen tässä katumusa ja kaipausta Vapahtajan yhteyteen, ihminen voi "kieltäytyä tunnustamasta syntejään".
-Siksi hänen kohdallaan ei tapahdu kääntymystä eikä Jumala voi häntä käännyttää, koska hän sulkee armon oven itseltään ja vastustaa Pyhää Henkeä ja hänelle lahjoitettua anteeksiantamusta, sanoo Luther.

Huolimatta Jumalan selkeästä puhuttelusta ihminen jää yhä edelleen puolustelemaan itseään, välinpitämättömyyteen, katumattomuuteen. Hän kuvittelee, ettei tarvitse Vapahtajaa. Hän ajattelee: "En ole sen pahempi kuin muutkaan." Tällainen ihminen on klassisen teologisen terminologian mukaan paatumuksen tilassa. 

Jumalan ja ihmisen vihollinen työskentelee tehokkaasti paatumuksen hyväksi. Luther toteaa, että "Saatana pidättää ihmiset heidän kurjuutensa tuntemisesta":
-Raamattu esittää ihmisen sellaiseksi, joka ei ainoastaan ole sidottu, kurja, vanki, sairas ja kuollut, vaan joka Saatanan, herransa, vaikutuksesta tähän kurjuuteensa vielä lisää sellaisen kurjan sokeuden, että uskoo olevansa vapaa, onnellinen, itsenäinen, voimakas, terve ja elävä. Saatana näet tietää, että jos ihminen tuntisi kurjuutensa, hän ei voisi pidättää valtakunnassaan ainoatakaan.

Ajatus, että ihminen kantaa vastuuta omasta paatumuksestaan eli siitä, että hän toistuvasti hylkää hänelle annetun ensimmäisen armon, Jumalan kutsun ja työn, tekee myös ymmärrettäväksi sen, että tällainen ihminen jää lopullisesti Jumalasta eroon, tulee tuomituksi ja kadotetuksi. 

Evankeliumista näemme, ettei Jeesus tuomitse kurjia syntisiä eikä ketään, joka valittaa omaa kelvottomuuttaan. Ainoat kovat sanansa Jeesus kohdisti itseensä tyytyväisille ulkokullatuille. Samoin ne, jotka koko elämänsä ajan itseriittoisesti paaduttavat itsensä, kun Jumala heissä herättää katumusta ja uskoa, jäävät osattomiksi siitä iankaikkisesta elämästä, joka meille on lahjoitettu Kristuksessa.

Jumalan pakoton rakkaus
Ihminen ei ole kone eikä esine, vaan Jumalan rakkauden kohde ja kumppani. Jumala ei murra ihmisen vastarintaa väkivalloin, koska ihmisen kääntymys eli reaktio siihen, että Jumala on ensin kääntynyt hänen puoleensa, on varsinaisesti juuri samaa kuin vastarinnan murtuminen, luhistuminen ja sulaminen. 

Kirkon vanhat opettajat puhuvat Jumalan pakottomasta rakkaudesta. Johannes Krysostomos opetti 300-luvun lopulla:
-Miten siis kaikki eivät pelastu, vaikka Jumala haluaa kaikkien pelastuvan? Siitä syystä, ettei kaikkien tahto noudata hänen tahtoaan, sillä hän ei pakota ketään.

Jumala lähetti Kristuksen kutsuakseen ihmiset pakottomasti yhteyteensä, opettaa varhaisilta kristillisiltä vuosisadoilta säilynyt Kirje Diognetokselle:  
-Jumalana hän lähetti hänet, ihmisenä ihmisten luo hän hänet lähetti, pelastaen ja suostutellen, ei pakkoa käyttäen. Jumala ei näet tunne pakkoa. Kutsu hänellä oli mielessä, ei ahdistaminen, kun hän hänet lähetti. Rakkaus hänellä oli mielessä, ei tuomitseminen.

Edeltä määrätty kadotukseen?
Teologiassa on esitetty ratkaisumalli, joka sulkee kokonaan pois ihmisen vastuun. Vaihtoehtona on nojautuminen ns. ennaltamääräämis- eli predestinaatio-oppiin. Sen mukaan Jumala on jo edeltä määrännyt, kenet hän aikoo pelastaa. Edeltä valitut tulevat saamaan lahjaksi uskon ja tulevat pelastumaan. 

Ns. yksinkertaisen predestinaation mukaan Jumala on edeltä määrännyt jotkut armon osallisuuteen; muut ovat itse vastuussa jäämisestään armon ulkopuolelle. Vastustaessaan Pelagiusta Augustinus esitti vanhoilla päivillään tällaisen näkemyksen, jota kirkko tosin ei koskaan omaksunut. 

Uskonpuhdistuksessa 1500-luvulla syntynyt reformoitu kirkko ja sen etevin teologi Jean Calvin (k. 1564) opettavat ns. kaksinkertaista predestinaatiota: toiset on edeltä valittu pelastukseen ja taivaan iloon, toiset taas on edeltä tuomittu jäämään armosta osattomiksi ja iankaikkiseen kadotukseen. Tällainen monista epäoikeudenmukaiselta tuntuva Jumalan järjettömyys kuvastaa reformoidun kirkon mukaan Jumalan suvereenia kaikkivaltiutta, jonka edessä kaikkien, niin pelastuvien kuin kadotettujenkin tulee nöyrästi kumartua. Pääasia ei ole ihmisen pelastuminen, vaan Jumalan kunnia, joka ilmenee hänen pelastavassa armossaan ja ankarassa tuomiossaan.

Ennalta valitut Kristuksessa
Reformoitujen erikoisoppi Jumalan ennakolta tekemästä hylkäyspäätöksestä on Uudelle testamentille vieras. Uusi testamentti opettaa Kristus-keskeistä ennalta valintaa:
-Jo ennen maailman luomista Jumala on valinnut meidät olemaan edessään pyhiä ja nuhteettomia Kristuksessa. Rakkaudessaan hän näki hyväksi jo edeltä määrätä meidät yhteyteensä, omiksi lapsikseen, Jeesuksen Kristuksen kautta. (Ef. 1:4-5.) 

Paavalin ajatuksenkulku on selkeä. Kaikki ne, jotka ovat "Kristuksessa" ja tulevat Jumalan yhteyteen "Kristuksen kautta", kuuluvat ennalta valittujen joukkoon. Jumalan ajattoman aivoituksen mukaisesti he tulevat elämään ikuisesti hänen yhteydessään. Ne, jotka tulevat uskoon, kuuluvat valittuihin. Mutta ketään ei ole ennalta määrätty uskoon tai epäuskoon. Kaikkia kutsutaan Jumalan yhteyteen, mutta monet torjuvat tämän kutsun.

Uuden testamentin opetus valinnasta on tarkoitettu vahvistamaan uskovia keskellä koetuksia: pelastuminen ei riipu mielialoista eikä onnistumisesta kristittynä, vaan se on täysin varmaa, koska Kristus on jo voittanut kaikki viholliset ja vastukset. Pelastus on kuin laivaan nouseminen: Ketään ei pakoteta nousemaan laivaan. Mutta kun kerran on alukseen noussut, laiva vie väistämättä perille. Kaikki matkustajat on "ennalta määrätty" saapuviksi tiettyyn määräsatamaan. 

Menestyksen teologia
Reformoidun ennaltamääräämisopin mukaan Jumalan valinta näkyy Jumalan siunauksena elämässä. Reformoitu kristillisyys on ollut hedelmällinen maaperä erilaisille menestyksen teologian malleille: vakuuttaakseen itselleen ja muille, että kuuluu Jumalan valittuihin, kristityt ovat kaikin tavoin pyrkineet onnistumaan ja menestymään yksityiselämässään, raha-asioissaan ja yhteiskunnassa. Juuri reformoidun kristillisyyden analyysiin perustuu sosiologi Max Weberin kuuluisa teesi protestantismin vaikutuksesta kapitalismin syntyyn Euroopassa.

Nykyisin monimuotoisena esiintyvä menestyksen teologia tosin ei nojaa kapeasti ennaltamääräämisoppiin, vaan Kristuksen uskotaan ylipäätään poistavan elämän vastoinkäymiset ja ratkaisevat kaikki ongelmat. Hän voittaa kaikki esteet ja tekee elämästä yltäkylläisen, ongelmattoman ilojuhlan. Menestyksen teologian keskeistä julistusta on lupaus: jos uskot Kristukseen, edessäsi on Jumalan siunaus, hymyilevä onnellisuus ja huikea menestys ihmissuhteissa ja työelämässä. Jeesus antaa meille uskomme palkaksi harmittoman elämän. Uskovaa odottaa välitön tarpeitten tyydytys.

Menestyksen teologia sopii hyvinvoiville länsimaisille ihmisille. Sillä on tosin paljon kannattajia myös eräissä nousevissa teollisuusmaissa kuten esim. Etelä-Koreassa. Uskoa Kristukseen käytetään oman vaurastumisen ideologisena motiiviperustana. Tällaisella ideologialla on tuskin paljoa tekemistä sen hikisen ja verisen Jumalan kanssa, joka iskettiin Golgatan keskimmäiselle ristille. Jeesus, joka luopuu omasta vallastaan ja elämästään, edustaa kärsimyksen, itsestään luopumisen eikä menestyksen teologiaa.

Maailman suurin "ihme"
Se, että joku ihminen murtuu katumukseen ja kääntymykseen, on koko maailmankaikkeuden ihmeellisin asia. Kaikkivaltias Jumala loi sanallaan kaiken tyhjästä. Hän sanoo toisen sanan, ja kaikki häipyy olemattomuuteen. Kaiken Luoja voi parantaa sairaita ja herättää kuolleita - nämä ovat hänelle pikku juttuja. 

Ihminen luotiin Jumalan kuvaksi, hänen kumppanikseen. Siksi ihminen ei ole sätkynukke, Jumala ei väkivaltaisesti pakota häntä vastustelevaa yhteyteensä. Uskoon tuleminen - se, että Kristuksen Henki saa sulattaa ihmisen epäuskon ja vastarinnan ja tulla hänen elämäänsä - on kaikista maailman ihmeistä suurin. Syystä taivaan enkelit juhlivat joka kerta, kun joku ihminen maan päällä tulee kääntymykseen (Luuk. 15:7). Kääntymys ja paatumus ovat lopulta salatun Jumalan suuria salaisuuksia, joita emme voi käsittää järjellämme.

Pakoileva ihminen
Jumalaa pakoileva selittelee: "Eipä ole Jumalan kutsu vielä tullut kohdalleni." Kuitenkin tällaisen sanoja elää maassa, jossa sanoma Kristuksesta suorastaan ympäröi hänet, syntymästä hamaan hautaan. Kuitenkaan hän ei ole kuullut Jumalan kutsua!

Mitä neuvoksi sille, joka tuntee olevansa täysin kylmä tai välinpitämätön suhteessa Jumalaan? Kääntymystä ei tule lykätä tuudittautumalla ajattelemaan: "Ehkäpä sitten vanhana." Kukaan ei tiedä aikaansa eikä Jumalan yhteyteen voida tulla noin vain milloin huvittaa. Kukaan ei myöskään tiedä, kuinka kauan vielä ylipäätään elää. Meidän tulisi olla joka päivä valmiit kohtamaan Jumala ja hänen tuomionsa. Jeesus varoitti penseitä: 
-Sinä hullu! Tänä yönä sinun elämäsi vaaditaan sinulta takaisin. (Luuk. 12:20.)
 
Raamattu korostaa, että jokainen päivä on kääntymyksen ja pelastuksen päivä:
-Juuri nyt on oikea hetki, juuri nyt on pelastuksen päivä. (2 Kor. 6:2.)
-Sen tähden, niin kuin Pyhä Henki sanoo: "Jos te tänä päivänä kuulette hänen äänensä, älkää paaduttako sydäntänne." (Hepr. 3:7-8.)

Mitä tehdä, kun ei tunnu miltään?
Sinä saatat sanoa, ettet osaa lähestyä Jumalaa, et tunne minkäänlaista Vapahtajan kaipausta etkä tarvetta katumukseen. Jumala ei odota sinulta muuta kuin rehellisyyttä. Jumala ei vihaa mitään niin paljon kuin teeskentelyä. Sano hänelle suoraan rehellisesti, ettei sinussa ole mitään kaipausta hänen yhteyteensä.

Suuri suomalainen hengellinen vaikuttaja Paavo Ruotsalainen (k. 1852) vetosi usein 1600-luvulla eläneen englantilaisen Thomas Wilcoxin opetuksiin. Wilcox sanoo sellaiselle, joka ei tunne Jumalan edessä mitään:
-Sinä sanot, ettet voi uskoa etkä katua. Sitä soveliaampi olet Kristukselle, jos sinulla ei ole muuta syntiä ja viheliäisyyttä. Jää kaiken voimattomuutesi ja epäuskosi kanssa Kristuksen eteen saadaksesi häneltä lahjaksi uskoa ja katumusta. -- Jos huomaat, ettet voi uskoa, muista, että sinun uskoon saattamisesi on Kristuksen tehtävä. Anna hänen hoitaa se. Hän vaikuttaa sekä tahtomisen että tekemisen.

Kylmänä ja välinpitämättömänä voit jättää asiasi täysin Jumalan varaan ja pyytää häneltä katumusta ja uskoa lahjaksi. Voit sanoa:
-Sinä näet, ettei minusta tunnu miltään. Kiitos, ettei minun tarvitse itse tuottaa keinotekoista katumusta tai uskoa. Jätän itseni kokonaan sinun varaasi. Lahjoita sinä minulle katumus, lahjoita sinä minulle kaipaus Vapahtajan yhteyteen. Minä jätän itseni kokonaan sinun varaasi. Tee sinä minulle mitä ikinä tahdot. Herra, armahda minua.

Hengelliset huvitukset 
Et voi puristaa itsestäsi aitoa uskoa. Voit korkeintaan luoda omatekoisen, epäaidon uskonnollisen tunteen, joka haihtuu pian pois. Moni, joka ei vielä tunne Kristusta, voidaan helposti johtaa harhaiseen, omatekoiseen, uskonnolliseen aktivismiin. Tällä tavoin kääntymätön tehdään immuuniksi todelliselle armon evankeliumille.

Jos Kristus tuntuu viipyvän, aletaan helposti itse puuhastella hengellisissä harrastuksissa. Ihminen, jonka sydämessä ei ole vielä tapahtunut mitään, laitetaan suorittamaan erilaisia uskonnollisia velvollisuuksia tai hänet viedään "hengellisiin huvituksiin" iloitsemaan armosta, joka ei vielä ole heille realiteetti. Jos riennetään Jumalan aikataulun edelle, pois Pyhän Hengen synnyttämästä katumuksesta ennenaikaiseen, itsetekoiseen armon omistamiseen, synnytetään pelkkiä hengellisiä keskosia eli "armonvarkaita". Yksin Pyhä Henki määrää katumus- ja kääntymyskamppailun keston.  

Ihminen, joka sielullisin keinoin hoputetaan armon kokemiseen, ilman että Kristuksen Henki on vielä sisäisesti valmistanut häntä tähän, joutuu sangen vaaralliseen sieluntilaan. Hänen asemansa armahdettuna syntisenä ei perustukaan yksinomaisesti Kristuksen työhön, vaan hän tekee armonliikutuksista itselleen Kristuksen. Seurauksena on uskon perustuminen kokemuksiin eikä Kristukseen: kun on kokemuksia, on uskoa; kun kokemukset ovat poissa, uskokin katoaa. Jumalan synnyttämä usko sen sijaan panee kiusausten ja koetustenkin keskellä kaiken Kristuksen varaan - oli kokemuksia tai ei. 

Täydellinen passiivisuus
Ne, jotka sekoittavat lain ja evankeliumin, ihmisteon ja Jumalan vaikutuksen, edellyttävät, että ihmisellä täytyy aina ensin olla jonkinlainen "esiusko", ennen kuin hän voi edes lähestyä Vapahtajaa. Aitoon keskiajan katoliseen tapaan he opettavat ihmisen vapaata valintaa: kun ihminen on ensin ottanut askelen - vaikka kuinka pienenkin - kohti Jumalaa, tulee Jumala häntä vastaan - ja Jumalan vastaan tuleminen on äärettömän paljon suurempi "askel", kuten Jumala on ääretön ihmiseen verrattuna. Kuitenkin tällaisen esiuskon olemassaolo perustuu ihmisen omaan psyykkiseen toimintaan, hänen ymmärrykseensä ja tahtomiseensa.

Esim. Paavali, Augustinus ja Luther opettavat ihmisen täydellistä passiivisuutta suhteessa Jumalaan. Ihminen ei voi "ryöstää" itselleen uskoa; me emme voi muuttumattomalla sydämellä "rynnätä" Kristuksen evankeliumiin. Sellainen olisi ihmiskeskeistä omavanhurskautta. Suuria esikuvia seuraten tunnettu suomalainen 1800-luvun hengellinen vaikuttaja Paavo Ruotsalainen kehottaa ihmistä odottamaan passiivisesti ja kärsivällisesti Kristusta:
-Opi sen tähden sekä pyhänä että pahana, sekä suruttomana että heränneenä, sekä katuvaisena että katumattomana katsomaan kaikkivoipaan Kristukseen. Sovita näin itseäsi Kristuksen eteen, tykö ja viereen, kunnes tunnet elämän hänestä lähtevän.

Viisaasti Paavo Ruotsalainen kehottaa jäämään yksinkertaisesti passiivisena Jumalan eteen:
-Aseta Jumalan kaikkinäkevyys ymmärryksesi silmien eteen. Sinä et tunne häntä, mutta hän tuntee sinut. Jos et osaa rukoilla niin kuin sana vaatii, ikävöi, että Herra katsoisi armossaan sinun puoleesi. Älä huikentele sinne tänne, jos et saa mitään vastausta, vaan pitkitä niin kauan ikävöimistä Herran edessä, kunnes saat tuntea sisällisesti: nyt minä tohdin omistaa Kristuksen auttajakseni, vaikka olisin kuinka suuri syntinen. -- Ja jos Herra näkee hyväksi antaa sinun pitemmälti viipyä murhehuoneessa, on se sinulle tarpeellista, että alussa jo tulet tuntemaan perin pohjin turmeluksesi.

Ruotsalainen oikeastaan vain toistaa periaatteen, jota jo Martti Luther opetti. Uskonpuhdistaja sanoo, että "mitä ensimmäiseen armon vastaanottamiseen tulee, meidän on oltava aina passiivisia niin kuin naisen tullessaan raskaaksi":
-Silloin, kun armo tulee osaksemme ja sielun pitää tulla Hengen läpitunkemaksi, meidän ei tule rukoilla eikä toimia, vaan ainoastaan pysyä hiljaa alallamme. -- Sielun tulee olla ilman mitään ajattelemisen ja tahtomisen toimintaa. Tämä on samaa kuin sen meneminen pimeyteen ja ikään kuin tuhoon ja tyhjyyteen, jota se itse kiivaasti pakenee.

Jumalalle saa olla rehellinen
Kristus ei ole Vapahtajani vasta sen jälkeen, kun olen jo tuntenut katumusta, alkanut jo uskaltaa häneen. Hän on Vapahtajani jo ennen tätä. Hän on minun katumukseni, kun itse voin vain vihata. Hän on kyyneleeni, kun itse voin vain kirota. Hän on uskoni, kun itse voin vain katkeroitua. Hän on toivoni, kun itse voin vain toivoa kuolemaa.

Joka välinpitämättömänäkin avoimesti tunnustaa oman välinpitämättömyytensä Luojalleen ja jättää uskon syntymisen kokonaan Jumalan tehtäväksi, on itse asiassa jo Jumalan hyvässä hoidossa. Jumalan Pyhä Henki on jo liikauttanut jotakin tällaisessa henkilössä. Jumalalla on tällaiselle ihmiselle tietty aikataulu, tietty suunnitelma, jonka mukaisesti hän kutsuu tämän läheiseen yhteyteensä. Ihmisen ei tule muuta kuin tunnustaa tosiasiallinen tilansa ja huutaa avukseen Herraa, olipa hänen sieluntilansa millainen tahansa. Ihminen saa - ja hänen tuleekin olla täysin rehellinen Jumalan edessä teeskentelemättä yhtään sen uskovaisempaa kuin todellisuudessa on. Uskon syntyminen on sataprosenttisesti kolmiyhteisen Jumalan työtä.

Uskosta osattoman, jolle tämä osattomuus on tullut ongelmaksi - jonka elämään Jumala siis on jo puuttunut ja jota Jumala on jo näin herättämässä, - tulisi olla tekemisissä Jumalan sanan kanssa. "Usko syntyy kuulemisesta, mutta kuulemisen synnyttää Kristuksen sana", toteaa Paavali (Room. 10:17). Luther neuvoo niitä, jotka toivoisivat tulevansa uskoon:
-Niin ei siis ole muuta tietä tai tapaa tullaksesi uskoon, kuin että kuulet evankeliumin sanaa, opiskelet ja tutkit sitä.

Olenko liian saastainen?
Sellaisiakin on, jotka eivät uskalla edes kääntyä Kristuksen puoleen siksi, että tuntevat olevansa niin saastaisia ja kelvottomia pyhän Jumalan edessä. Luonnostamme meidän on erittäin vaikeata hyväksyä ajatusta Jumalasta, joka rakastaa todellisesti pahaa ihmistä. 

Kristilliset opettajat sanovat kuitenkin, että omasta epäuskoisesta ja petollisesta sydämestä ei tule tehdä epäjumalaa, jota tottelemme enemmän kuin elävää Kaikkivaltiasta. Jumalan armahtavaisuutta tai armottomuutta ei tule mitata oman turmeltuneen sydämemme kriteereillä. Thomas Wilcox toteaa:
-Luonto ei voi sietää ajatusta, että evankeliumi on vain syntisiä varten. Se antautuu mieluummin epätoivoon kuin menee tällaisin ehdoin Kristuksen tykö.

Meissä asuva jumalanvastaisuus ja kimpussamme roikkuva Saatana syyttävät meitä yrittäen estää yhteytemme Jumalaan: "Et ole arvollinen lähestymään pyhää Jumalaa. Ei hän kuule sinua. Odota herätystä, täytyyhän sinulla olla ensin tietty katuva tunnetila!" Me uskallamme lähestyä Herraa, kun on hurskaita tunteita. Kun tällaiset kokemukset puuttuvat, pakoilemme Jumalaa. 
-Saatana käskee odottaa, kunnes tule hurskaammaksi ja puhtaammaksi, toteaa Luther osuvasti.

Reaalisyntiset armahdetaan
Varsinkin länsimaissa kirkon toiminnasta saa joskus vaikutelman, että vain harmittomia pikkusyntejä eli "nukkesyntejä" (Luther) tunnustavat hyväksytään Jumalan yhteyteen. Kristillisissä piireissä menestyvät vain ulkoisen moitteettomuuden säilyttäjät, todellisen häpeänsä ja pahuutensa kätkijät. He ovat mielessään kiitollisia siitä, että ovat selvinneet elämästään niinkin puhtain paperein. 

Ulkopuolelle omasta mielestään tosi hurskaiden piirien jäävät todelliset reaalisyntiset, jotka ovat tehneet elämässään jotain peruuttamatonta, pilanneet oman elämänsä, terveytensä, lastensa elämän, avioliittonsa, menettäneet omaisuutensa, tuottaneet vamman tai jopa kuoleman toiselle. Reaalisyntinen on tehnyt jotain, mitä ei voida enää korjata.

Vaikka sinä tuntisit itsesi kuinka reaalisyntiseksi, sinulla on silti lupa lähestyä Kristusta. Hän on tullut maailmaan juuri sinun kaltaisiasi varten. Kristuksessa Jumala rakastaa sitä, joka ei millään tavoin ole itsessään rakastettava. Siksi sinun ei tarvitse pakoilla Vapahtajaa, syntisten ja heikkojen ystävää.
 
Saatanan joukot säikähtävät jo pelkkää Vapahtajan nimen mainitsemista. Vaikka olisit kuinka saastainen, välinpitämätön, kyyninen tai omaan katkeruuteesi käpertynyt, lausu silti yksinkertainen perusrukous:
-Jeesus Kristus, armahda minua.

Tämä ortodoksisenkin kilvoituksen opettama rukous on jokaisen ihmisen ensimmäinen ja koko elämän ajan tärkein rukous. Toista tätä lausetta: "Jeesus Kristus, armahda minua." Voit yllättyä, kuinka Kristuksen avuksi huokailu alkaa pikkuhiljaa kuluttaa pois sinussa olevaa ahdistusta, masennusta, syyllisyyttä, kovuutta, välinpitämättömyyttä ja katkeruutta. Katumus alkaa murtaa elämän kovia reunaehtoja. Huokailu Kristuksen puoleen höllentää elämää tuhoavien voimien rautaista kuristusotetta. Saat nähdä, kuinka Kristus itse yllättää sinut jollain aivan erityisellä, sinulle merkittävällä tavalla. Hän kohtaa sinut ainutlaatuisena yksilönä - henkilökohtaisesti. 

USKO

*Usko löytyy vasemman nännin takaa. (M.Luther.)
*En pyri ymmärtämään, että uskoisin, vaan uskon, että ymmärtäisin. (Anselm Canterburyläinen, k. 1109.)
*Vanhurskauttava usko on elävä, rohkea luottamus Jumalan armoon, niin varma, että ihminen olisi valmis kuolemaan tuhat kerta sen edestä. (Luterilainen Sovinnonkaava.)

-Jokainen tulee omalla uskollaan autuaaksi.
Totta: Kukaan ei voi uskoa toisen puolesta.
Epätotta: Ei mikä tahansa uskottelu itse valittuihin uskomuksiin pelasta. Meidät pelastaa vain usko siihen Jumalaan - kaikkien ihmisten Luojaan - joka on ilmoittanut itsensä Jeesuksessa Kristuksessa.

Usko ei ole samaa kuin "kristillinen maailmankatsomus" tai "kristilliset arvot". Tällainen on kristinuskolle vierasta ideologista uskontoa. Usko ei rajoitu mihinkään ihmispsyyken alueeseen tai kykyyn kuten järkeen, tahtoon tai tunteeseen. Usko koskettaa koko ihmistä - ennen muuta sitä hänen salatuinta sisintään, jota hän ei edes itse tunne.

Usko koskettaa sisintämme
Synnyttäessään meissä uskon Jumala käyttää aineellisia ja psyykkisiä välikappaleita. Aineellinen sana eli sakramentit, kuultu ja luettu Jumalan sana, älyllinen oivallus, tahdon taipuminen, tunteellinen kokemus - kaikki nämä voivat toimia Pyhän Hengen "ajoneuvoina", joiden välityksellä kolmiyhteinen Jumala ajaa sisään meidän elämäämme. 

Mutta suhde Jumalaan ei jää ihmisen sielulliseen kerrostumaan eli psyykeen, vaan porautuu sen lävitse suoraan ihmisen sisimpään, sydämeen eli henkeen. Jos usko jää pelkästään tiedolliseksi oivallukseksi, älylliseksi valaisuksi, tahdon uudelleenorientaatioksi tai ihanaksi tunnekokemukseksi, kysymys on pinnallisesta sielullisesta uskosta, joka ei vielä merkitse aitoa yhteyttä elävään Jumalaan ja ylösnousseeseen Kristukseen. Eikä tällainen sielullinen usko kestä vastoinkäymisiä eikä koetuksia. Se haihtuu olemattomiin viimeistään silloin, kun tulevat ensimmäiset epäilykset ja lankeemukset ja kun suloiset tunteet ovat poissa. 

Vasta kun Kristus pääsee asukkaaksi meidän salattuun sisimpäämme ja meidän henkemme yhtyy Pyhään Henkeen, on kysymys pelastavasta uskosta, reaalisesta yhteydestä ihmisen ja kolmiyhteisen Jumalan välillä.

Historiallinen usko
Uskonnon filosofisessa tarkastelussa totesimme, että uskonnolliseen uskoon kuuluu kaksi toisistaan erottamatonta osatekijää: subjektiivinen usko, jolla uskotaan, sekä objektiivinen usko, johon uskotaan. 

Usko on tiettyjen tosiasioiden, esim. Jumalan olemassaolon ja Raamatun historiallisten faktojen, totena pitämistä. Pelkkä historiallinen usko ei kuitenkaan pelasta ketään. "Jumalattomilla ja Saatanallakin on historiallinen tieto", toteaa Augsburgin tunnustus. Jumalan sanaan sisältyvä ja kirkon opissa tarkentuva uskon sisältö on uskon tietosisältö, johon uskotaan. Ilman tätä usko on pelkkiä vaihtelevia, individualistisia mielipiteitä ja tunnetiloja.

Pelastava usko
Pelastava usko "tarkoittaa uskoa, joka ei ainoastaan kohdistu historiallisiin tapahtumiin, vaan myös niiden vaikutukseen, nimittäin oppiin syntien anteeksiantamisesta", jatkaa Augsburgin tunnustus. 

Useimmat tunnustavat, että Jeesus on ollut olemassa, hänet on ristiinnaulittu ja voidaanpa jopa pitää tosiasiana, että hän nousi kuolleista. Mutta monelta, joka myöntää kristillisen uskon keskeisen sisällön historiallisuuden, puuttuu kuitenkin omakohtainen suhde näiden faktojen merkitykseen. Ilman kääntymystä, uskoon tulemista, Jeesus jää pelkäksi symboliksi tai etäiseksi historian hahmoksi. Ilman henkilökohtaista, intiimiä suhdetta Kristukseen usko jää kuivaksi järkeilyksi, joka ei vaikuta mitenkään ihmisen elämään. 

Ilman omakohtaista, Pyhän Hengen synnyttämää uskoa myös kasteessa annettu armo jää hyödyttömäksi. Luther toteaa uskon ja kasteen suhteesta:
-Samoin ei myöskään kaste vanhurskauta ja hyödytä ketään, vaan sen tekee usko siihen lupauksen sanaan, johon kaste liittyy. Sillä usko vanhurskauttaa ja täyttää sen, mitä kaste merkitsee.

Pelastava usko on salattua elämän yhteyttä elävään Jeesukseen Kristukseen. Usko ei välitä pelkästään tietoa Kristuksesta eikä jotain irrallista pelastusta tai vanhurskautta, vaan itsensä Kristuksen, hänen persoonallisen läsnäolonsa Pyhänä Henkenä. Hän itse on pelastus, vanhurskaus ja iankaikkinen elämä. Sillä, jolla on usko Kristukseen, on myös kaikki se hyvyys, joka on Kristuksessa. "Itse uskossa on läsnä Kristus"; uskon salaisuudessa Kristus ja häneen uskova ovat kuin "yksi persoona", sanoo Luther.

Voiko olla varma pelastumisestaan?
-Kukaan ei voi sanoa: "Jeesus on Herra", muuten kuin Pyhän Hengen vaikutuksesta, toteaa Paavali (1 Kor. 12:3). 
Jos sinä tunnustat näin Jeesuksen Vapahtajaksesi ja Herraksesi, on varmaa, että sinussa asuu Pyhä Henki. Hän juuri saa sinut tunnustamaan tämän uskon. Sinussa asuu Kristus, olet Jumalan lapsi ja matkalla taivaaseen. Tämä on totta siitä huolimatta, millaisia vaihtelevia tuntemuksia tai kokemuksia sinulla uskonasioista sitten onkaan.

Lutherin työtoveri Philip Melanchthon (k. 1560) opettaa Augsburgin tunnustuksen puolustuksessa kristityn toivon varmuutta: Kristityn osallisuus kristilliseen toivoon on aivan varmaa siksi, että hänet on hyväksytty Jumalan lapseksi yksin armosta, uskon kautta, Kristuksen tähden. Jos pelastus olisi edes osaksi ihmisestä riippuvainen, olisi toivo epävarma. Pelkkä uskolla vastaanotettu Jumalan armo tekee toivostamme varman. Näin Melanchthon korostaa ihmisestä riippumatonta, yksin Jumalan armon varaan rakentuvaa pelastusvarmuutta.

Meidän varmuutemme on meidän itsemme ulkopuolella: Kristuksen ristinuhri riittää täydellisesti pelastukseemme. Kun hän on meissä, meillä ei voi olla vähempää kuin täydellinen Jumalan hyväksyminen, me olemme vanhurskautettuja. 
-Mikään kadotustuomio ei siis kohtaa niitä, jotka on liitetty Kristuksen Jeesuksen yhteyteen. (Room. 8:1.)

Oman pelastuksemme epäileminen merkitsee itse asiassa Kristuksen ristin pilkkaamista, hänen uhrinsa riittävyyden kyseenalaistamista, Jeesuksen tekemistä eräänlaiseksi puolivapahtajaksi. Thomas Wilcox kehottaa kääntymään pois tällaisesta epäuskon synnistä, joka pitää meidän turmelustamme Kristusta mahtavampana:
-Murehdi epäuskoasi, joka tekee omassatunnossasi olevan syyllisyyden Kristusta suuremmaksi aliarvioiden Kristuksen ansiota ja pitäen hänen vertaan epäpyhänä, halpana ja riittämättömänä.

Pelastusvarmuus ei perustu siihen, kuinka me onnistumme kristillisessä elämässämme. Tunteet ja kokemukset tulevat ja menevät. Voi tulla älyllisiä epäilyksiä ja moraalisia lankeemuksia. Mutta suhteemme Kristukseen ei perustu tunteeseen, älyyn eikä korkeaan moraaliin, vaan Jumalan sanaan ja Pyhän Hengen työhön meissä. Jumalan sana kehottaa rohkeasti pitäytymään siinä tiedossa, että Kristuksen tähden me olemme Jumalan lapsia ja meillä on iankaikkinen elämä:
-Tämän minä olen kirjoittanut teille, Jumalan Poikaan uskoville, jotta tietäisitte, että teillä on iankaikkinen elämä. (1 Joh. 5:13.)

Turvallisuutemme perustana on Jumalan oma uskollisuus. Kaikissa olosuhteissa hän pysyy meitä kohtaan uskollisena:
-Jos olemme uskottomia, hän pysyy silti uskollisena, sillä omaa olemustaan hän ei voi kieltää. (2 Tim. 2:13.)
Jeesus sanoo omilleen nämä turvalliset sanat:
-Minä annan heille ikuisen elämän. He eivät koskaan joudu hukkaan, eikä kukaan riistä heitä minulta. Isäni, joka on heidät minulle antanut, on suurempi kuin kukaan muu, eikä kukaan voi riistää heitä Isäni kädestä. (Joh. 10:28-29.)

Kuka on luopio?
Kristukseen uskovat on ikään kuin laivassa, jonka saapuminen määräsatamaan on täysin varmaa. Tämä ei kuitenkaan sulje pois sitä mahdollisuutta, että joku hyppää pois laivasta ja hukkuu meren aaltoihin. Klassiseen teologiaan kuuluu myös näkemys uskosta luopumisesta. Mm. Augsburgin tunnustus torjuu "kasteenuusijat, jotka väittävät, että kerran vanhurskautetut eivät voi menettää Pyhää Henkeä".

Aivan turhan moni ihminen kuitenkin pitää itseänsä luopiona olematta aito luopio. Ei se ole luopio, joka epäilee tai on uskossaan tai moraalissaan heikko. Sellainenkaan ei ole vielä luopio, joka on tullut uskossaan penseäksi tai antanut kasaantua omalletunnolleen tunnustamattomia syntejä. Hän on tosin kadottanut läheisen yhteyden Vapahtajaan.

Jos kääntymys on elämän kokonaisvaltainen täyskäännös kohti Jumalaa, vastaavasti luopumus on kokonaisvaltainen täyskäännös pois Jumalasta. Vain Jeesuksen Kristuksen tietoinen, selkeä kieltäminen synnyttää luopumuksen. Vain se, joka kiroaa Vapahtajansa, pilkkaa hänen sovintovertaan ja sanoo: "En tarvitse enää sinua, Nasaretilainen", on aito luopio. Uusi testamentti kuvaa luopumusta:
-Kuinka paljon ankaramman rangaistuksen ansaitseekaan mielestänne se, joka polkee jalkoihinsa Jumalan Pojan, pitää epäpyhänä liiton verta, jolla hänet itsensä on pyhitetty, ja häpäisee armon Henkeä! (Hepr. 10:29.)

Mitä on Pyhän Hengen pilkka?
Olen kuullut monen kysyvän tuskaisesti itseltään: "Olenko minä pilkannut Pyhää Henkeä?" Kysymys on vakava siksi, että Jeesus luokittelee tällaisen pilkan anteeksiantamattomaksi synniksi:
-Joka sanoo jotakin Ihmisen Poikaa vastaan, hänelle annetaan anteeksi, mutta joka puhuu Pyhää Henkeä vastaan, hänelle ei anteeksi anneta, ei tässä eikä tulevassa maailmanajassa. (Matt. 12:32.)

Tilanne, jossa Jeesus sanoo nämä kovat sanat on seuraava: Hän on juuri parantanut sokean ja mykän miehen ajamalla tästä ulos riivaajan. Myös fariseukset näkevät tapahtuman. Kuitenkin he torjuvat ilmeisen voimateon ja sanovat Jeesuksesta:
-Itsensä Belsebulin, pääpaholaisen, avulla hän pahoja henkiä karkottaa. (Matt. 12:24.)

Jeesus on selkeästi ja vastaansanomattomasti toiminut Saatanaa vastaan. Syntisiä pelastava Jumalan voima ja rakkaus ovat käsinkosketeltavan lähellä. Kuitenkin epäuskoiset fariseukset leimaavat Jeesuksen toiminnan saatanalliseksi! Tätä on Pyhän Hengen pilkka: Jumalan Henki on vaikuttavasti läsnä, syntejä annetaan anteeksi, sairaita parannetaan, riivaajia karkotetaan - kuitenkin tätä Hengen vaikutusta ivataan ja se leimataan pelkästään inhimilliseksi puuhasteluksi tai peräti Jumalan vihollisen työksi. Tällainen henkilö on yksinkertaisesti niin totaalisen paatunut, että hän sulkenut itsensä täysin Jumalan vaikutuspiirin ulkopuolelle. 

Mitä muuta Jumala enää voisi tehdä paatuneen pelastamiseksi, jos Pyhän Hengen vakuuttava toiminta ei tehoa? Ei tällaiselle ole muuta vaihtoehtoa kuin jäädä ikuisesti eroon Jumalasta, Jumalan viholliseksi. Sellainen ihminen, joka tuskailee, onko hän pilkannut Pyhää Henkeä, ei ole voinut sitä tehdä. Sillä se, joka on pilkannut, ei tunne minkäänlaisia tunnontuskia.

PYHITYS

*En halua ylvästellä sillä, että olisin vapaa synneistä, vaan siitä, että syntini ovat anteeksiannetut. (Ambrosius, k. 397.)
*Muista, ettei pyhyys merkitse epätavallisten asioiden tekemistä, vaan kaiken tekemistä puhtaalla sydämellä. (H.E.Manning.)
*Kauneimmin kuolee oksa, joka katkeaa omien hedelmiensä painosta. (Hebbel.)
*Sillä niin kauan kuin teidän silmissänne oma kristillisyytenne on huono, on se varma merkki, että Pyhällä Hengellä on sija teidän sydämessänne. (P.Ruotsalainen.)
*Minä tunnen itseni suureksi syntiseksi, vaikka olenkin uskova. (L.L.Laestadius.)

Herätys merkitsee heräämistä syntiseksi, Jumalan armoa tarvitsevaksi. Kuitenkin jotkut heräävät pyhiksi ja vanhurskaiksi. He katsovat, että uskovaisina heillä on velvollisuus nuhdella, varoittaa ja opastaa lähimmäisiään näiden heikossa moraalissa. Tällaisten kristittyjen kohdalla pyhityksestä on tullut pöhötystä.

Eräät kirkkokunnat ja kristilliset suunnat korostavat pyhitystä, edistymistä kristillisessä rakkaudessa ja kristittynä elämisessä, jopa siinä määrin, että pyhityksestä tulee eräänlainen pelastumisen ehto. Ellei pyhity, ei voi olla varma pääsystään taivaaseen. 

Luterilaisen uskonkäsityksen mukaan pyhitys ei ole mikään erillinen vanhurskauttamisen jatke, joka tarvittaisiin pelastumiseen. Kristuksessa on kaikki se kelvollisuus - vanhurskaus ja pyhyys -, jota Jumala vaatii. Pelastus on varma lahja, joka perustuu yksinomaan Kristuksen riittävyyteen. Jumala ei vaadi meiltä pyhyyttä, vaan hän on lahjoittanut meille oman pyhyytensä Kristuksessa.

Valo lisääntyy - saasta paljastuu
Lähtökohdissaan pyhitys merkitsee oman turmeltuneisuuden ja kelvottomuuden tajuamisen - eli synnintunnon - lisääntymistä. Usein uskoon tulemisen yhteydessä ihminen ei vielä tunne voimakkaasti omaa pahuuttaan. Eikä katumuksen intensiivisyys olekaan mikään armon saamisen sielullinen ehto. Kristuksen saa vastaanottaa Herrakseen ja Vapahtajakseen ilman mitään määrättyä kokemisen kaavaa.

Mutta kun Kristuksen läsnäolo vahvistuu uskovassa, kun hänen totuutensa valo saa entistä enemmän läpivalaista ihmisen, tämän oma jumalanvastaisuus, kieroutuneisuus ja itsekeskeisyys tulevat entistä kirkkaammin esille. Valon lisääntyessä ihmissydämen piilokammioiden saastat alkavat vähitellen paljastua. Jeesus opettaa aitoa itsetuntemusta:
-Juuri ihmisen sisältä, sydämestä lähtevät pahat ajatukset, haureus, varkaudet, murhat, aviorikokset, ahneus, häijyys, vilppi, irstaus, pahansuopuus, herjaus, ylpeys ja uhmamieli. (Mark. 7:21-22.)

Suomalaisen hengellisen opettajan Paavo Ruotsalaisen herätyskristillisyys huipentuu syntiseksi heräämisessä, oman sydämen realiteettien syventyvässä tuntemisessa:
-Tämä on Herran koulussa opittava korkea oppi, nimittäin tuntea oman sydämensä petollisuus, uskonsa heikkous ja rakkautensa vilpillisyys.

Synnintunnon kasvamisen vastapainona on kasvava rakkaus Vapahtajaan. Uskova alkaa oivaltaa yhä syvemmin, kuinka paljon hänen lankeemuksensa on maksanut Jumalan Pojalle. Siksi uskovan sydämessä vahvistuu nöyrä ilo ja kiitollisuus Kristukselle.

Pyhitys on kiusaamista
Epäilykset, uskon heikkous, lankeemukset, epäonnistumiset, vastoinkäymiset ja kaikenlaiset kiusaukset ovat pyhityksen välttämätön edellytys. Ne opettavat meille realiteetit omasta itsestämme ja ihmisenä olemisesta yleensä sekä pakottavat meidät entistä enemmän turvautumaan yksin Jumalan kaikkivaikuttavaan armoon. Paavo Ruotsalainen sanoo:
-Oikea puhdas usko ei pysy voimassa ilman kiusauksia.
Samaa periaatetta opettaa Uusi testamentti:
-Kultakin koetellaan tulessa, ja onhan teidän uskonne paljon arvokkaampaa kuin katoava kulta. Koettelemuksissa teidän uskonne todetaan aidoksi. (1 Piet. 1:7.) 

Elämä Kristuksen omana ei ole mielekästä siksi, että se olisi ihanaa ja onnellista. Onnellisuus on amerikkalainen keksintö, eikä sillä ole mitään tekemistä kristinuskon kanssa. Vapahtaja ei poista elämämme ongelmia ja koettelemuksia, mutta hän on meidän kanssamme keskellä elämän raskautta, keskellä henkistä väkivaltaamme, epäonnistumistamme ja ristiriitojamme. Hän on itse äärimmäisen väkivallan ja täydellisen hylkäämisen kokenut Jumalan Poika.

Uskovalla ei välttämättä ole sen korkeampi moraali kuin muilla eikä hänen elämänsä ole sen ehjempää kuin muidenkaan. Kristuksen myötäkärsivä ja voimaa antava läsnäolo antaa meille kuitenkin toivoa ja rohkeutta. Hänen varassaan voimme sietää syntisen olemassaolomme raa'at realiteetit tekemättä itsemurhaa. Hänen varassaan jaksamme kantaa loppuun saakka lyhyen, surkean elämämme raskaan taakan. 

Jumalalle erotettu
Vanhassa testamentissa Jumala on "Israelin Pyhä". Sana "pyhä" korostaa Jumalan salattua tuonpuoleisuutta, käsittämätöntä hyvyyttä ja täydellisyyttä. Jumalan kansa on kutsuttu olemaan osallinen tästä Jumalan pyhyydestä:
-Olkaa siis pyhät, sillä minä olen pyhä. (3 Moos. 11:45.)

Pyhitys merkitsee Jumalalle erotettua, hänen palvelukseensa vihittyä elämää. Jumalan kansan kutsumuksena on elää läheisessä  yhteydessä Jumalaan, hänen tahtoansa noudattaen ja siten hänelle kunniaa tuottaen.

Uudessa testamentissa pyhyys ja pyhitys liittyvät erottamattomasti Pyhän Hengen läsnäoloon ja toimintaan. Jokainen Kristukseen kastettu ja häneen uskova on "Pyhän Hengen temppeli", kuten Paavali toistuvasti opettaa (1 Kor. 3:16; 6:19). "Kristukseen uskoessanne te myös olette saaneet luvatun Pyhän Hengen sinetiksenne" (Ef. 1:13); "se, jolla ei ole Kristuksen Henkeä, ei ole hänen omansa" (Room. 8:9). Pyhä Henki täyttää niin yksityisen uskovan kuin koko seurakunnan Jumalan läsnäololla, jumalallisella elämällä, joka on pyhää. 

Pyhitys on lahja
Uuden testamentin mukaan pyhitys on Jumalan uskovilleen antama lahja. Kristus on itse se pyhyys, joka kelpaa Jumalalle. Tämä Kristus on koko täydellisyydessään jokaisessa uskovassa. Pyhitystä ei itse asiassa voida erottaa vanhurskauttamisesta, kysymys on yhdestä ja samasta asiasta: sanan ja sakramenttien välittämästä Kristuksen, hänen Pyhän Henkensä läsnäolosta kristityssä. 

Luterilaisessa teologiassa vanhurskauttamisen ja pyhittämisen erottamattomuus ilmenee mm. siinä, että kaste on molempien perusta. Lutherin Vähä katekismus kehottaa muistamamaan joka päivä kastetta, harjoittamaan "nöyrtymistä kasteeseen ja nousemista siitä joka päivä jälleen ylös". 
-Meissä oleva vanha ihminen on jokapäiväisessä katumuksessa ja parannuksessa upotettava ja surmattava kaikkine synteineen ja pahoine himoineen, ja sen tilalle pitää joka päivä tulla esiin ja nousta ylös uusi ihminen.

Meidän tulee muistaa, että vanha ihmisemme on jo teloitettu Kristuksen kanssa ja meidät on uudestisynnytetty ikuiseen elämään. Kasteen päivittäinen muistaminen ja siitä kiittäminen vaikuttavat Lutherin mukaan reaalisesti kristityn elämään:
-Milloin uskoa harjoitetaan niin, että se tuottaa hedelmää, kaste ei ole tyhjä vertauskuva, vaan siihen liittyy myös vaikutus. -- Siellä, missä ihmiset ovat tulleet kristityiksi, vanha ihminen heikkenee päivä päivältä.

Uuden testamentin ja klassisen teologian mukaan, pyhitys ei täysin sulaudu vanhurskauttamiseen, vaan siitä tulee puhua myös erikseen. Perustaltaan pyhitys on yksinkertaisesti sitä, että meissä asuva Kristus voisi jollain tavoin päästä ilmentämään omaa läsnäoloaan. "Hänen on tultava suuremmaksi, minun pienemmäksi." (Joh. 3:30.) Omalla Pyhällä Hengellään Kristus haluaa taistella meissä asuvaa turmelusta eli meidän "lihaamme", sekä Saatanan ja tämän maailman hyökkäyksiä vastaan. 

Pysyvä ristiriita
Paavali sanoo, että jokaisessa kristityssä säilyy pysyvä ristiriita Pyhän Hengen ja lihan - meidän vanhan ihmisemme - välillä niin, ettei uskova edes kykene tekemään sitä hyvää, mitä hän mahdollisesti haluaisi tehdä:
-Liha haluaa toista kuin Henki, Henki toista kuin liha. Ne sotivat toisiaan vastaan, ja siksi te ette tee, mitä tahtoisitte. (Gal. 5:17.)

Pyhitys merkitsee turmeluksemme eli lihan pyrkimysten kuolettamista ja uuden, Kristuksen lunastaman ja puhdistaman ihmisen jatkuvaa "eläväksi tekemistä" Hengen avulla. Ihminen ei itse voi tappaa omaa turmelustaan, mutta hän voi yhä uudelleen ja uudelleen vedota Kristuksen pyhyyteen ja pyytää Hengen ohjausta ja voimaa. Paavali jatkaa:
-Antakaa Hengen ohjata elämäänne, niin ette toteuta lihanne, oman itsekkään luontonne haluja. (Gal. 5:16.)
-Hän, joka herätti Kristuksen kuolleista, on tekevä eläviksi myös teidän kuolevaiset ruumiinne teissä asuvan Henkensä voimalla. (Room. 8:11.)

Kristityn kilvoittelu ei oikeastaan olekaan muuta kuin jatkuvaa syntien tunnustamista ja armon vastaanottamista, minkä seurauksena meissä pysyvästi asuva Kristus saa jatkuvasti Hengellään taistella meidän pahuuttamme vastaan. Kun me lankeamme, ei Kristus poistu meistä, mutta hän me "tuotamme surua Pyhälle Hengelle" (Ef. 4:30) ja hän joutuu sivurooliin elämässämme. Kun me taas tunnustamme syntimme, saa Kristuksen Henki vakuuttaa meidät tuoreesta anteeksiantamuksesta ja vaikuttaa meissä Jumalan tahdon mukaista elämää. 

Paavali luettelee syntiin langenneen ihmisluonnon omat aikaansaannokset: 
-Niitä ovat haureus, saastaisuus, irstaus, epäjumalien palveleminen, noituus, vihamielisyys, riidat, kiihkoilu, kiukku, juonittelu, eripuraisuus, ryhmäkuntaisuus, kateus, juomingit, remuaminen ja muu sellainen. (Gal. 5:19-21.) 
Yksistään Pyhä Henki voi tuottaa Jumalan tahdon mukaista "Hengen hedelmää":
-Hengen hedelmää taas ovat rakkaus, ilo, rauha, kärsivällisyys, ystävällisyys, hyvyys, uskollisuus, lempeys ja itsehillintä. (Gal. 5:22.)

Pyhitys on myös kutsumus
Pyhitys on lahja: meissä asuva pyhä Kristus, joka Pyhällä Hengellään taistelee pahuuttamme vastaan. "Kristittyjä ei kuljeta vapaa ratkaisu, vaan Jumalan Henki", toteaa Luther. Tällaisena lahjana pyhitys johtaa mielenmuutokseen ja Jumalan tahdon lisääntymiseen uskovan elämässä. Pyhitys on Jumalan työ, mutta armon vaikutuksesta myös ihminen itse on siinä mukana.

Koska "vanha minämme on yhdessä hänen kanssaan ristiinnaulittu" (Room. 6:6), me elämme uskossa jo nyt uutta, iankaikkista elämää Pyhän Hengen temppeleinä. Tämän nojalla kristittyä voidaan ja häntä tulee jatkuvasti muistuttaa korkeasta kutsumuksestaan. Paavali, joka opettaa mitä mahtavimmin ihmisen pelastumista yksin Jumalan armosta, antaa kuitenkin armosta pelastuneille runsaasti kehotuksia:
-Ajatelkaa tekin samoin itsestänne: te olette kuolleet pois synnistä ja elätte Jumalalle Kristuksen Jeesuksen yhteydessä. Synti ei siis saa hallita teidän kuolevaista ruumistanne, niin että noudatatte sen himoja. Älkää antako ruumiinne jäseniä synnin käyttöön vääryyden aseiksi! Kun nyt kerran olette siirtyneet kuolemasta elämään, antakaa itsenne Jumalalle ja ruumiinne jäsenet hänelle vanhurskauden aseiksi! (Room. 6:11-13.)

Jokainen Kristukseen uskova on Pyhän Hengen asumus ja temppeli. Siksi ei ole laisinkaan yhdentekevää, millä tavalla me käytämme omaa kehoamme. "Jos saastutat ruumiisi, saastutat myös Pyhän Hengen", opettaa Hermaan Paimen 100-luvun alkupuolella. Paavali kehottaa tekemään oikeat johtopäätökset:
-Pysykää erossa haureudesta! Kaikki muut synnit, joita ihminen tekee, kohdistuvat muualle kuin hänen ruumiiseensa, mutta siveetön teko osuu ihmisen omaan ruumiiseen. Ettekö tiedä, että teidän ruumiinne on Pyhän Hengen temppeli? -- Te ette itse omista itseänne. (1 Kor. 6:18-19.)

Tehtävä rakastaa
Kirkkoisä Augustinuksen mielijakeita Raamatussa on Paavalin sana:
-Jumala on vuodattanut rakkautensa meidän sydämiimme antamalla meille Pyhän Hengen. (Room. 5:5.)
"Oikein eläminen perustuu varsinaisesti siihen, että Jumala vuodattaa Pyhän Hengen kautta rakkauden valittujensa sydämiin", tulkitsee kirkkoisä. Pyhän Hengen kautta meihin vuodatettu rakkaus on sekä lahja että tehtävä. Augustinus korostaa, ettei ihminen kykene hyviin tekoihin ilman Jumalan vaikutusta, mutta armon vaikutuksesta rakastamisen kyky voi reaalisesti lisääntyä. Jumala rakastaa ihmistä, mutta käskee myös ihmisen tietoisesti rakastamaan lähimmäistään ja Jumalaa. Lähimmäistä tulee rakastaa samalla pyyteettömällä, toisen hyvää etsivällä agape-rakkaudella, jolla Jumala rakastaa meitä.

Rakkaus Jumalaan ilmenee ennen muuta hänelle osoitettuna kiitoksena ja ylistyksenä. Rakkaus lähimmäiseen ilmenee siinä, että Kristukseen uskova tekee lähimmäiselle samoin kuin Kristus on hänelle itselleen tehnyt. Luther kuvaa kristityn kutsumusta: 
-Annan siis itseni Kristukseksi lähimmäiselleni, niin kuin Kristus antoi itsensä minulle. 

Tämä merkitsee sydämellistä alttiutta palvella ja syvällistä osallisuutta toisen vaikeuksien ja taakkojen kantamiseen. Rakkaudessa me ikään kuin imemme toisen pahuuden itseemme, pidämme lähimmäisen syntisyyttä omana syyllisyytenämme. 

Me emme rakasta lähimmäistä siksi, että siten kelpaisimme Jumalalle. Hyvien tekojen ainoana motiivina on toimia toisen ihmisen hädän lievittämiseksi hänen ehdoillaan. Näin pelastuminen yksin armosta tekee mahdolliseksi "puhtaan", pyyteettömän rakkauden: rakastavan teon kriteerinä on lähimmäisen tarve, ei auttajan omat tarpeet, mieliala tai jokin hyvän tekemisen normi tai kaava. 

Kun kristittyä kehotetaan tekemään rakkauden tekoja, häntä itse asiassa pyydetään vain toteuttamaan ne hyvät työt, jotka Jumala on jo häntä varten valmistanut. Näin hyvän tekeminenkin on itse asiassa Jumalan meille antama lahja:
-Sillä me olemme hänen tekonsa, luodut Kristuksessa Jeesuksessa hyviä töitä varten, jotka Jumala on edeltäpäin valmistanut. (Ef. 2:10.) 

Uuden elämän hedelmät
Klassiseen kristinuskoon kuuluu näkemys uskon ja rakkauden erottamattomuudesta. Rakkaus on Pyhän Hengen hedelmistä tärkein. Rakkauden kasvu uskovassa on samaa kuin pyhittyminen: Pyhä Henki saa enemmän tilaa omassa temppelissään. Uskomme Kristukseen Vapahtajana on Jumalan rakkauden työ meissä. Meille lahjoitettu Jumalan rakkaus ilmenee erottamattomasti ja spontaanisti rakkautena lähimmäisiimme.             

Kristittyjä tulee jatkuvasti muistuttaa heidän kutsumuksestaan rakastaa. Me emme tule vanhurskaiksi rakastamalla, kuten keskiajan teologia opetti, vaan rakkaus on vanhurskauttamisemme vääjäämätön seuraamus ja hedelmä. Se, joka on pelastettu armosta, saa Kristuksen Hengeltä halun rakastaa eli toteuttaa Jumalan tahtoa, joka annettiin elämän laiksi jo luomisessa.
-Ilman rakkautta usko on tyhjä. Yhdistyneenä rakkauteen se on kristittyjen usko, ilman rakkautta Perkeleen usko. (Augustinus.)
-Me sanomme myös edelleen, että ellei seurauksena ole hyviä töitä, usko on väärää eikä oikeaa uskoa. (Luther.)

Pyhityksessä vallitsee samantyyppinen paradoksi, jonka havaitsimme liittyvän kääntymykseen ja herätyssaarnaan: Vaikka kaiken hyvän ensimmäinen liikkeellepanija, toimiva vaikuttaja ja ylläpitävä voima on Jumalan Pyhä Henki, silti Jumalan sanan mukaisesti ihmistä on myös kehotettava kääntymykseen - ja vastaavasti kristittyä on kehotettava vaeltamaan Hengen ohjauksessa ja rakastamaan. Jumalan suvereeni, ihmisestä riippumaton toiminta (ns. indikatiivi) ei sulje pois ihmiselle suunnattua kehotusta (imperatiivia). 

Pyhä Henki käyttää kehotusta toimintansa välineenä. Jumala on ilmoittanut sanassaan, että hän itse käyttää vaikutuksensa välikappaleina juuri tällaisia ihmisen tajuntaan suunnattuja kehotuksia. Uuteen testamenttiin sisältyvät lukuisat kehotukset tulee ymmärtää tällä tavoin Jumalan kaikkivoivan armovaikutuksen instrumenteiksi.

Parantava armo
Uskonpuhdistaja Luther liittyy Augustinuksen näkemyksiin opettaessaan vanhurskauttavan armon rinnalla "parantavaa armoa". Uskovassa asuva Kristus taistelee hänen turmeltuneisuuttaan vastaan, minkä seurauksena kristityssä voi tapahtua todellisia muutoksia. Ei niin, että uskova tulisi olemuksellisesti paremmaksi ihmiseksi, vaan: "hallitsevasta synnistä" voi tulla "hallittu synti", opettaa Luther. Eli ihminen, jolla on ollut jokin pirullinen, pinttynyt taipumus, voi - Kristuksen Hengen vaikutuksesta - saada tämän pirullisuutensa jonkinasteiseen hallintaan. Synti ei poistu kristitystä, mutta se ikään kuin kahlitaan. 

-On näet kylliksi, jos synti käy vastenmieliseksi, vaikkei se tykkänään poistuisikaan, Luther toteaa.
-Vaikka emme saakaan loppumaan lihan pyrkimyksiä, ei meidän kuitenkaan tule antaa sille suostumusta. -- Pyhän Hengen suloinen armo herättää sielussa Jumalan käskyihin suuremman ihastuksen, kuin kielletyn hedelmän mielihyvä on, Augustinus sanoo.

Antakaa Hengen täyttää itsenne!
Kristityn elämä on loppuun saakka taistelua meissä asuvan Pyhän Hengen ja turmeltuneen luontomme välillä. Liike on pysyvä, mutta suunta on selvä: Uudessa testamentissa on runsaasti kehotuksia antautua yhä uudestaan Pyhälle Hengelle.
-Antakaa Hengen täyttää itsenne! kehottaa Paavali. (Ef. 5:18.)

Uudessa testamentissa "Pyhällä Hengellä kastaminen" liittyy pelastushistorian käännekohtaan ensimmäisenä helluntaina. Jeesus lupasi oppilailleen Hengen kasteen, joka toteutui helluntaina, kristillisen seurakunnan syntymäpäivänä:
-Johannes kastoi vedellä, mutta teidät kastetaan Pyhällä Hengellä. Siihen ei ole enää montakaan päivää. (Apt. 1:5.)

Muutoin Uudessa testamentissa puhutaan aina tulemisesta "täytetyksi Pyhällä Hengellä" tai olemisesta "täynnä Pyhää Henkeä". Verbi, jota alkukielessä käytetään on passiivimuodossa, mikä viittaa siihen, että tekijänä on Jumala. Kerran Kristuksen ruumiille, kirkolle, lahjoitettu Pyhä Henki täyttää aina uudestaan ruumiin yksittäiset jäsenet. Hengen kaste on ainutkertainen historiallinen tapahtuma apostolien ajalla, Hengellä täyttyminen on jatkuvasti uudistuva liike. 

Helluntain jälkeenkin alkuseurakunnan uskovat täyttyivät toistuvasti Pyhällä Hengellä:
-Kun he olivat päättäneet rukouksensa, vavahti se paikka, jossa he olivat koolla, ja he kaikki täyttyivät Pyhällä Hengellä ja julistivat rohkeasti Jumalan sanaa. (Apt. 4:31.)
-Ja opetuslapset tulivat täytetyiksi ilolla ja Pyhällä Hengellä. (Apt. 13:52.)

Jatkuva liike
Pyhällä Hengellä täyttyminen on pysyvä liike, jatkuvasti uudistuva tapahtuma, joka ei tule koskaan valmiiksi. Sen sisältönä on Kristus-suhteen uudistuminen ja tavoitteena rakkauden lisääntyminen lähimmäisiämme kohtaan. Kun Kristus saa enemmän tilaa meissä, hänen rakkautensa voi myös virrata kauttamme muihin. 

Monelle tällaisen hengellisen uudistumisen lähtökohtana on ollut rippi. Jumalan Henki on pyhä; jos tunnollamme on tunnustamattomia syntejä tai elämme tietoisesti Jumalan sanan vastaisesti, estämme hänen vaikutustaan meissä. Sen, joka haluaa täyttyä Pyhällä Hengellä, tulisi kysyä itseltään mm.: Kannanko katkeruutta tai vihaa jotakuta ihmistä kohtaan? Onko välini kaikkien ihmisten kanssa kunnossa? Olenko toiminut väärin tai petollisesti? Kenen kanssa minun pitäisi tehdä sovinto? Keneltä pyytää anteeksi?

Syntien tunnustaminen ja synninpäästö, uusi tuore armon vastaanottaminen Jumalan edessä, johtaa myös sovintoon lähimmäisten kanssa. "Antakaa anteeksi kaikki, mitä teillä on jotakuta vastaan", kehottaa Jeesus (Mark. 11:25). Lopputuloksena voi olla rukous: 
-Kristus, täytä minut Hengelläsi! Tee minulle, mitä ikinä tahdot. Hallitse ja johdata ajatuksiani, tahtoani, tunteitani, tekojani. Rakasta minun kauttani niitä, joita päivittäin tapaan.

Tai voimme rukoilla jesuiittaveljeskunnan perustajan Ignatius de Loyolan (k. 1556) sanoin:
-Ota, Herra, ja saa omaksesi kaikki minun vapauteni, muistini, ymmärrykseni ja kaikki tahtoni, kaikki mikä minulla on ja minkä omistan. Sinä olet sen minulle antanut ja sinulle, Herra, annan sen takaisin. Kaikki on sinun, käytä sitä yksin oman tahtosi mukaan. Anna minulle vain rakkautesi ja armosi, se on minulle kyllin. 

Pyyntö muuttuu kiitokseksi
Kristukselle antautumisen rukousta voi seurata yksinkertainen, uskonvarainen kiitos. Jumalan lahjat vastaanotetaan uskolla, Jumalan sanaan nojaten, ei tietynlaisten kokemusten tai tunnetilojen varassa:
-Herra, sinun sanasi mukaisesti sinä haluat täyttää kaikki omasi Pyhällä Hengelläsi. Minä pyydän: täytä minut Hengelläsi. Kiitos, että nyt olet täyttänyt minut. Kiitos, että minulla nyt on se, mitä sinulta anoin.

Eräs uskonelämän paradokseja on pyynnön muuttuminen kiitokseksi. Tässä on se kriittinen taitekohta, jossa epäilys ja epävarmuus muuttuu vastaanottavaksi uskoksi. Tällaisen uskonvarmuuden pohjana on aina pelkästään Jumalan sanan oma logiikka: Ensinnäkin, Jumala on luvannut jotain sanassaan. Toiseksi, hän on luvannut kuulla rukoukset, jotka ovat sopusoinnussa hänen sanansa kanssa - Jeesushan suorastaan maanittelee opetuslapsiaan anomaan (ks. esim. Joh. 16:24). Kolmanneksi, lopulta tällainen sanan mukainen pyyntörukous voi muuttua uskonvaraiseksi kiitokseksi, vaikka anomuksen toteutuminen ei vielä olisikaan nähtävä tai koettava realiteetti. 

Jeesus kiteytti uskossa omistamisen periaatteen toteamukseen:
-Mitä ikinä te rukouksessa pyydätte, uskokaa, että olette sen jo saaneet, ja se on teidän. (Mark. 11:24.)

ARMOLAHJAT ELI KARISMAT

*Armolahjoja on monenlaisia, mutta Henki on sama. (1 Kor. 12:4.)
*Henki on älykäs, ääretön voimassa, rajaton suuruudessa, häntä ei sido aika eivätkä vuosisadat; lahjoissaan hän on rajattoman antelias. -- Pyhän Hengen kautta tulevat heikot vahvoiksi, köyhät rikkaiksi, alaikäiset ja sivistymättömät viisaammiksi kuin oppineet. (Basileios Suuri, k. 379.)
*Ortodoksinen kirkko on aina ollut kauttaaltaan täysin karismaattinen. (Arkkipiispa Paavali, Suomen ortodoksinen kirkko.)
*Pyhä Henki jakaa kaikensäätyisille uskoville myös erityisiä armolahjoja. Niiden avulla hän tekee heidät soveliaiksi ja valmiiksi ottamaan vastaan erilaisia tehtäviä ja velvollisuuksia, jotka edistävät Kirkon uudistamista ja laajentamista. (Vatikaanin toinen konsiili.)

Uudessa testamentissa esiintyy ilmiöitä, jotka näyttivät välillä kadonneen kristikunnasta. Esimerkiksi profetoiminen, kielillä puhuminen, sairaiden parantaminen ja riivaajien karkotus olivat jokapäiväistä arkikristillisyyttä kirkon alkuaikoina. Monet nykykristityt ovat kiusaantuneita moisista "ekstaattisista" ja "maagisista" ilmiöistä ja mielellään repisivät pois ne sivut Raamatusta, jotka kuvailevat tuollaisia tapahtumia.

Usein on selitelty, että Pyhän Hengen armolahjat eli karismat kuuluivat vain apostoliseen aikaan. Sen jälkeen, kun kirjoitettu sana, Uusi testamentti, tuli valmiiksi, emme muka enää tarvitse Jumalan voimallisia tekoja. 

Kuitenkaan mainitunlaiset asiat eivät ole koskaan täysin kadonneet kristikunnasta. Kirkon laitostumisen myötä kaikenlainen karismaattisuus alkoi kuihtua. Mutta Pyhän Hengen erityiset lahjat ovat tulleet esille erilaisten hengellisten herätysten aikoina sekä siellä, missä on harjoitettu intensiivistä rukouselämää. 

Käytäntöä, ei teoriaa
Karismoista ei ole koskaan tehty opillisen keskustelun aihetta kirkossa, vaan ne on kautta aikojen ymmärretty osaksi Kristuksen ruumiin salattua, Hengen vaikuttamaa elämää. Karismat eivät kuuluu niinkään kirkon oppiin kuin sen käytännölliseen todistus- ja palvelutehtävään maailmassa. Monet armolahjat, kuten terveeksitekemisen lahja, näyttivät häviävän kristikunnasta kirkon ensimmäisten vuosisatojen aikana. Kuitenkaan mitkään armolahjat eivät ole koskaan täysin kadonneet käytöstä, vaan ovat olleet käytössä joissakin osissa kristikuntaa. 

Kirkkoisä Augustinus mainitsee 400-luvun alkupuolella pääteoksessaan "Jumalan kaupunki" 23 tuntemaansa tapausta, joissa on tapahtunut ihmeellinen parantuminen tai riivaajien karkotus. Suurin osa tunnusteoista tapahtui seurakunnan rukousten ja sakramenttien, ei yksittäisten armolahjoilla varustettujen henkilöiden, kautta. Esimerkiksi: 
-Karthagon kaupungissa oli nainen nimeltä Innocentia. Hän kärsi rintasyövästä, jota lääkäreiden mukaan ei voitu parantaa millään keinolla. -- Niin hän etsi apua rukouksessa yksin Jumalalta. Pääsiäisen lähestyessä hän näki unen, jossa häntä kehotettiin tarkkailemaan kasteelle tulevia naisia kastekappelissa. Hänen tulisi pyytää ensimmäistä juuri kastettua naista merkitsemään sairaan kohdan hänen ruumiissaan ristinmerkillä. Näin hän tekikin, ja hän parani välittömästi.

Karismaattisuuden uusi tuleminen
Viimeisen kolmen vuosikymmenen aikana kristikunnan vanhojen kirkkojen lävitse on puhaltanut karismaattinen uudistus, joka korostaa Pyhän Hengen vaikutusta seurakunnassa, Pyhällä Hengellä täyttymistä osana kristillistä kilvoitusta sekä erilaisia Pyhän Hengen seurakunnalle antamia armolahjoja. Karismaattisuudelle on ominaista vapautunut ilo ja Jumalan ylistäminen. Samalla painotetaan henkilökohtaista sielunhoitoa erityisesti esirukouksen kautta sekä pyritään ilmentämään seurakunnan luonnetta rakkauden yhteisönä.

Karismaattinen liike ei ole organisaatio eikä sillä ole keskusjohtoa. Uudistusta on syntynyt eri kirkoissa ja eri maissa toisistaan riippumatta eri tavoin ja eri aikoina. Kysymys on hyvin monimuotoisesta elämänliikkeestä, joka on virvoittanut seurakuntia katolisesta kirkosta ääriprotestantteihin. 

Uskontotilastotieteilijä David B. Barrettin mukaan maailmassa oli 1990-luvun alkaessa 370 miljoonaa "karismaattista kristittyä", mikä on reilut 22% maailman kristittyjen määrästä. N. 70 miljoonaa eli vajaa viidennes karismaattisista kristityistä on helluntailaisia. Los Angelesista vuonna 1906 alkunsa saanut helluntaiherätys oli pääasiallinen karismaattisuuden edustaja kristikunnassa ennen karismaattisen liikkeen syntyä. Helluntailaisuus on osittain myötävaikuttanut uudistukseen muissa kirkoissa. Nykyisin helluntailaistyyppinen kristillisyys leviää voimakkaasti esim. Latinalaisessa Amerikassa ja Afrikassa. Myös Intiassa ja Venäjällä helluntailaisuus on vahva ja kasvava kristinuskon muoto.

Ortodoksinen kirkko on aina muita kirkkokuntia enemmän korostanut Pyhän Kolminaisuuden kolmannen persoonan eli Pyhän Hengen asemaa teologiassa ja kirkon elämässä. Tämä näkyy esim. Pyhän Hengen kutsu- eli epikleesirukouksessa, joka on ortodoksisen ehtoollisliturgian huippukohta. Jo 300-luvun kreikankieliset kirkkoisät korostivat, että Poika ja Henki ovat kuin kaikkivaltiaan Jumalan "kaksi kättä", joilla hän toimii aina samanaikaisesti - niin luodessaan ja ylläpitäessään luotua kuin myös pelastaessaan syntiin langennutta ihmiskuntaa. Siten kristologia ja pneumatologia ovat toisistaan erottamattomat.
-Isä luo ja puhdistaa kaiken Sanan (Kristuksen) kautta Hengessä. Sillä missä on Sana, siellä on myös Henki, sanoo kirkkoisä Athanasios. 

Vatikaanin toinen konsiili näytti 1960-luvulla varsin selkeästi vihreätä valoa karismaattiselle uudistukselle katolisessa kirkossa. Perinteisen kirkon virkahierarkian ja pappeuden rinnalla katolinen kirkko pitää nykyään suuressa arvossa kaikkien kirkon jäsenten karismaattisia lahjoja. Tämä korostus liittyy maallikkojen aseman uuteen arvostamiseen katolisuudessa:
-Pyhä Henki asuu Kirkossa ja uskovien sydämissä -- hän rikastuttaa ja ohjaa Kirkkoa erilaisilla hierarkkisilla ja karismaattisilla lahjoilla.
-Nämä karismat, olivatpa ne sitten erityisen loistavia tai yksinkertaisempia ja laajemmalle levinneitä, on otettava vastaan kiitollisena ja iloiten, koska ne ovat Kirkon tarpeisiin sangen soveliaita ja hyödyllisiä.

Karismojen runsaus
Raamatun mukaan Pyhä Henki on lahjoittanut karismat Kristuksen seurakunnan rakentamiseksi. "Henki jakaa kullekin omat lahjansa niin kuin tahtoo." (1 Kor. 12:11.) Jokaiselle kristitylle on annettu oma  karismansa tai useampiakin (1 Kor. 7:7). Hyvin monet eivät kuitenkaan ota koskaan käyttöön heille jo annettua lahjaa! 

Tuhlailevaan tapaansa Jumala on lahjoittanut hyvin runsaasti erilaisia karismoja. Paavali sijoittaa seuraavat toiminnot nimikkeen "karisma" alle: viisauden sanat, tiedon sanat, usko, terveeksitekemisen lahjat, lahja tehdä voimallisia tekoja, profetoiminen, lahja arvostella henkiä, kielillä puhumisen lahja, lahja selittää kieliä, avustaminen, hallitseminen, viran hoitaminen, opettaminen, kehottaminen, antaminen, johtaminen, laupeuden teot, puhuminen, palveleminen ja naimattomuus. 

Armolahjoista ei anneta lopullista, tyhjentävää luetteloa - Hengen lahoja annetaan seurakunnille tilanteen vaatimusten mukaan. Usein armolahjat liittyvät kristityn luontaisiin lahjoihin ja kykyihin. Armon kautta Jumala "tekee luonnonlahjat kaksinkertaisiksi", sanoo keskiajan suuri teologi Tuomas Akvinolainen. 

Esimerkkejä karismojen käytöstä
Viisauden sanat tuovat esille vakuuttavalla ja syvällisellä tavalla Jumalan pelastussuunnitelman totuudet. Tiedon sanat merkitsevät salaisuuksien paljastamista tai Hengen vaikutuksesta sellaisen tietämistä, josta kyseinen henkilö ei muuten ole tietoinen. Moni sellainen, jonka salattuja asioita on tällä tavoin tuotu esille, on joutunut Jumalan voimakkaaseen puhutteluun. Usko erityisenä karismana merkitsee lujaa, peräänantamatonta rohkeutta inhimillisesti täysin mahdottomissa, ylivoimaisissa tilanteissa. 

Terveeksi tekemisen lahjat mainitaan monikossa. On siis olemassa lukuisia erilaisia tapoja, joilla Kristuksen, suuren Parantajan terveeksi tekevä voima tulee konkreettiseksi. Voidaan käyttää suoraa henkilökohtaista esirukousta, kosketusta, öljyllä voitelua, rukouslappuja tai -liinoja jne. Jeesus itse aina kosketti niitä, jotka hän paransi. On myös esiintynyt erikoistumista sairauksien laatuun nähden: jotkut rukoilevat tietyntyyppisten sairauksien vaivaamien puolesta. 

Lahja tehdä voimallisia tekoja on kristikunnassa yleensä ymmärretty riivaajien karkottamisen eli eksorkismin lahjaksi. Tarkastelimme pahojen henkien karkottamista Saatanan esittelyn yhteydessä. Profetoiminen on apostoli Paavalin aivan erityisesti arvostama karisma:
-Pyrkikää rakkauteen, mutta tavoitelkaa myös henkilahjoja, ennen kaikkea profetoimisen lahjaa. (1 Kor. 14:1.) 
Profetoiva ihminen ajankohtaistaa Jumalan puhuttelun tietylle kuulijakunnalle, tiettyyn aikaan ja tilanteeseen sovellettuna. Profetoiva "rakentaa, kehottaa ja lohduttaa" seurakuntaa (1 Kor. 14:3). 

Ylipäätään Paavali näyttää pitävän suurinta osaa karismoista seurakunnan sisäisinä ilmiöinä. Ne eivät ole temppuja, joilla kristinuskoa mainostetaan ulkopuolisille. Heille julistetaan selkeätä Jumalan sanaa, jonka kautta Pyhä Henki voi herättää katumusta ja uskoa.  

Lahja arvostella henkiä merkitsee kykyä nähdä, milloin ollaan kolmiyhteisen Jumalan totuuden asialla, milloin taas toimitaan ihmiskeskeisesti, omaa vanhurskautta pystyttäen. Saman lahjan avulla  voidaan myös erottaa pahojen henkien vaikutus luonnollisen elämän alueeseen kuuluvista psyykkisistä häiriöistä.

Kielillä puhuminen kuuluu lähinnä yksityisen rukouselämän alueelle. Kristillisen kirkon vanha kilvoitusperinne korostaa, että syvimmältään rukous ei ole rationaalista ajatuksen toimintaa eikä sanoja. Perimmältään rukous on täydellistä hiljaisuutta ja lepoa kolmiyhteisen Jumalan läsnäolossa. Kielillä puhuminen on tähän verrattava ilmiö, jossa ohitetaan ajattelua ja sanoja käyttävä rukoustapa. Kielillä puhuminen on kuin lapsen jokeltelua taivaallisen Isän rakastavassa läsnäolossa. Siinä ihminen voi levätä, vapautua ja puhdistua jokapäiväisen elämän paineista. 

Ihminen ei joudu mihinkään hillittömään ekstaattiseen mielentilaan, vaan kielillä puhumisen aloittaminen ja lopettaminen ovat täysin sitä harjoittavan hallinnassa. "Kielillä puhuva rakentaa itseään", toteaa Paavali. Apostoli arvostaa seurakunnalle suunnattua profetiaa enemmän kuin yksityistä kielillä puhumista. Kuitenkin hän toteaa: "Minä puhun kielillä enemmän kuin kukaan teistä".
-Toivoisin teidän kaikkien puhuvan kielillä, mutta vielä mieluummin toivoisin teidän profetoivan. (1 Kor. 14:5.)

Lahja selittää kielillä puhumista on hyvin lähellä profetiaa. Seurakunnan kokoontumisessa saa Paavalin mukaan julkisesti puhua kielillä vain, jos puhe tulkitaan. Kielien selitys ei ole sanasta sanaan tapahtuvaa kääntämistä, vaan uskonvaraista kokonaissanoman vastaanottamista ja ilmaisemista. Tällainen puhe on profetian tapaista, läsnäolijoille suunnattua kehotuspuhetta.

On merkille pantavaa, että Paavalin mukaan myös monet varsin tavallisilta tuntuvat tehtävät seurakunnassa voivat perustua erityiseen armolahjaan. Esimerkiksi tietyn viran hoitaminen, johtaminen, palveleminen tai opettaminen voivat perustua hyvin henkilökohtaiseen kutsumukseen. Karismansa nojalla pappeutta, diakonaattia tai muuta seurakuntapalvelijan virkaa hoitava tekee työnsä varmasti kokosydämisemmin ja pyyteettömämmin kuin pelkkä virkamies. Joillekin - tosin ilmeisen harvoille - naimattomuus voi olla armolahja, jonka nojalla voi antautua kokonaisvaltaisemmin omaan palvelutehtäväänsä.

Karismojen käytön uskonvaraisuus
Armolahjojen pyytäminen Jumalalta ei ole hengellistä röyhkeyttä tai erikoisuuden tavoittelua. Paavali suorastaan käskee anomaan karismoja:
-Kun te nyt kerran tavoittelette henkilahjoja, pyrkikää saamaan niitä runsain määrin seurakunnan rakentamiseksi. (1 Kor. 14:12.)
Armolahjojen anomiseen voidaan soveltaa edellä mainittua, Jeesuksen opettamaa pyytämisen ja kiittämisen paradoksia: "uskokaa, että olette sen jo saaneet, ja se on teidän".

Ihminen, joka esimerkiksi profetoi, toimii täysin uskonvaraisesti. Paavali sanoo: "Se, jolla on profetoimisen lahja, käyttäköön sitä sen mukaan kuin hänellä on uskoa." (Room. 12:6.) Armolahjojen käyttö on elimellisesti sidoksissa uskoomme, siihen millainen persoonallinen suhde meillä on kolmiyhteiseen Jumalaan. Profeetallinen sana ei yleensä tule profetoivan tajuntaan yliluonnollisena ääni- tai näköelämyksenä, vaan pikemminkin voimakkaana sisäisenä vakuuttuneisuutena. 

Esimerkiksi seurakunnan yhteisen rukouksen aikana joku voi saada selkeän sisäisen kehotuksen puhua tietyn sanoman läsnä oleville. Silloin on otettava uskon askel, luotettava, että sanoma on Jumalasta ja sanottava se rohkeasti seurakunnalle. Yhtälailla viisauden tai tiedon sanojen käyttö sekä lahja arvostella henkiä ovat uskonvaraisia. Sama käytäntö soveltuu myös julkiseen kielillä puhumiseen: on luotettava, että sanoma on Jumalasta ja että seurakunnassa on joku, joka kykenee tulkitsemaan sanoman. 

Armolahjojen käyttäjät eivät ole mitään jumalallisia sanelukoneita. Kaikki tapahtuu hallitusti ja järjestyksessä. Profetoiva aloittaa puheensa aivan tietoisesti, täysissä sielun ja ruumiin voimissa ja voi myös päättää sen täysi järki päässään. Armolahjojen esiintymiselle tulee osoittaa tietty paikka seurakunnan elämässä. Esimerkiksi jossain osassa messua voidaan luontevasti harjoittaa profetiaa. 
-Profeetat pystyvät hallitsemaan henkilahjojaan, sillä Jumala ei ole epäjärjestyksen, vaan rauhan Jumala. (1 Kor. 14:32-33.)

Armolahjojen käyttöön kuuluu ehdottomasti myös kritiikki. Ilman kriittisyyttä ei enää toimita kristinuskon piirissä, vaan sielullisen uskonnollisuuden upottavissa ja uuvuttavissa hetteiköissä. Kuten mikään seurakunnan toiminta, myöskään armolahjat eivät elä missään "puhtaassa", steriilissä tyhjiössä. Kaikessa on aina mukana inhimillinen vajavuus. Jumala kuitenkin on päättänyt saarnauttaa evankeliumin ihmisten eikä enkeleiden kautta. Siksi hän suostuu käyttämään meitä, jotka aina sotkemme mukaan "astian makua", omaa itsekeskeisyyttämme.

Kukaan ei voi vaatia ehdotonta arvovaltaa omalle profetialleen. Mitään sanomaa ei tule ottaa vastaan ilman, että koetellaan, onko se sopusoinnussa kirjoitetun Jumalan sanan ja seurakunnan yhteisen uskon kanssa. Se, joka puhuu Raamatun selkeää sanaa tai kirkon yleistä uskoa vastaan, puhuu omiaan eikä Herransa nimissä. 
-Profeetoista saa esiintyä vain kaksi tai kolme (yhden kokoontumisen aikana), ja toiset arvostelkoot. (1 Kor. 14:29.)
-Älkää sammuttako Henkeä, älkää väheksykö profetoimisen lahjaa. Koetelkaa kaikki ja pitäkää se, mikä on hyvää. (1 Tess. 5:20-21.)

Kaiken kriteerinä on Kristuksen rakkaus
Kaikkien armolahjojen tarkoituksena on kommunikoida Jumalan rakkaus, joka lahjoitetaan meille Jeesuksen Kristuksen ristissä ja ylösnousemuksessa. Armolahjojen käyttö on täysin Kristus- ja risti-keskeistä toimintaa. Tähtäyspisteenä on, että Vapahtaja tulisi entistä reaalisemmaksi ja rakkaammaksi kristillisen seurakunnan jäsenille. Armolahjoja jakava Pyhä Henki ei kirkasta itseään, vaan ristiinnaulittua ja ylösnoussutta Jeesusta Kristusta:
- Pyhä Henki kirkastaa minut, sillä sen, minkä hän teille ilmoittaa, hän saa minulta. (Joh. 16:14.)

Kristuksen lahjoittama rakkaus on kriteeri, jonka mukaan kaikkia karismoja tulee käyttää: Jumalan rakkauden välittämiseksi kaikille ihmisille ja kristittyjen keskinäisen rakkauden lujittamiseksi. Tekipä joku millaisia voimatekoja tahansa, mutta jos niistä puuttuu Kristuksen rakkaus, teot ovat pelkkää ihmislihan loiskiehuntaa tai suoranaista Saatanan petosta. On hyvä muistaa, että mahtavana enkeliolentona Jumalan ja ihmisen vihollinen kykenee jossain määrin jäljittelemään Jumalan voimatekoja. Hänen tavoitteenaan on pettää ihmisiä. 

Paavali kiteyttää armolahjojen käytön pääperiaatteen:
-Vaikka minulla olisi profetoimisen lahja, vaikka tuntisin kaikki salaisuudet ja kaiken tiedon ja vaikka minulla olisi kaikki usko, niin että voisin siirtää vuoria, mutta minulta puuttuisi rakkaus, en olisi mitään. (1 Kor. 13:2.)

Sairaiden puolesta tulee rukoilla
Sairaiden puolesta rukoilemiseen ei tarvita tietoisuutta erityisen terveeksitekemisen lahjan omaamisesta. Kuka tahansa kristitty ja koko kristillinen seurakunta yhdessä voivat ja heidän tulisikin rukoilla niiden vaivattujen puolesta, jotka esirukousta pyytävät. Tällainen esirukous ei mitenkään korvaa ihmisen luonnollista hoitoa. Lääketieteellinen apu ja esirukous toimivat samansuuntaisesti ja Jumala voi käyttää molempia samanaikaisesti.

Ortodoksisessa ja katolisessa kirkossa on aina ollut käytössä sairaan voitelun sakramentti. Apostoli Jaakobin ohjeiden mukaisesti on rukoiltu sairaan puolesta, voidellen häntä öljyllä:
-Jos joku teistä on sairaana, kutsukoon hän luokseen seurakunnan vanhimmat. Nämä voidelkoot hänet öljyllä Herran nimessä ja rukoilkoot hänen puolestaan. Rukous, joka uskossa lausutaan, parantaa sairaan. (Jaak. 5:14-15.)

Käytäntö perustuu itse asiassa jo Jeesuksen kahdelletoista opetuslapselleen antamiin toimintaohjeisiin. Herätyssaarna, riivaajien karkotus ja sairaiden voitelu öljyllä - kaikki nämä kuuluivat erottamattomasti Jeesuksen oppilaiden valtuuksiin:
-Niin opetuslapset lähtivät matkaan ja julistivat, että kaikkien tuli 
kääntyä. He karkottivat monta pahaa henkeä sekä voitelivat öljyllä sairaita ja paransivat heidät. (Mark. 6:12-13.)

Kaikilla Jeesuksen seuraajilla on oikeus rukoilla sairaiden puolesta ja voidella heitä siunatulla öljyllä. Erityisesti tämä koskee seurakunnan johdossa olevia. Mutta tällainen jokamiehen oikeus ei silti kumoa sitä tosiseikkaa, että joillekin Jumala antaa vielä aivan erityisiä terveeksitekemisen lahjoja. Sakramentaalis-tyyppinen esirukous ja terveeksitekemisen karisma eivät ole ristiriidassa, vaan ne täydentävät toisiaan.

Martti Luther uskoi vahvasti rukouksen parantavaan voimaan. Hän luuli kuolevansa sappikivikohtaukseen v. 1537. 
-Minä paranin rukouksen kautta, sillä kaikissa kristillisissä seurakunnissa rukoiltiin minun puolestani apostoli Jaakobin ohjeen mukaisesti.

Luther antoi Severin Schulze -nimiselle papille ohjeita sairaan puolesta rukoilemisesta: Papin tulee kolmena perättäisenä päivänä kahden tai kolmen hurskaan miehen kanssa käydä rukoilemassa potilaan puolesta. Kädet potilaan päälle asettaen ensin lausutaan apostolinen tervehdys, sitten uskontunnustus ja Herran rukous. Sen jälkeen seuraa vapaamuotoinen rukous sairaan puolesta; "vapauta armossasi tämä mies kaikesta pahasta ja tee tyhjäksi Saatanan työ hänessä"; "sinä olet sanonut: nämä merkit seuraavat niitä, jotka uskovat" jne. Samanaikaisesti potilaan puolesta tuli rukoilla jatkuvasti jumalanpalveluksessa. 

Paraneminen ei ole automatiikkaa
Sairaiden parantuminen, riivaajien karkotus ja muut Jumalan Hengen  vaikutuksen erityiset merkit eivät ole automatiikkaa. Jos ne olisivat ihmeitä, joita lahjan hallitsijat voivat tuottaa mielensä mukaan, voisimme odottaa paranemisia liukuhihnalta. Mutta koska tunnustekojen tarkoituksena on vaikuttaa kääntymystä ja uskoa, Jumala antaa merkkien tapahtua siellä, missä hän itse niin hyväksi näkee. Ihminen ei voi komennella Jumalaa, vaan "Henki puhaltaa, missä tahtoo", kuten Jeesus sanoo (Joh. 3:8).

On mitä suurinta harhaoppia sanoa: Jumala parantaa ilman muuta kaikki sairaat, jos heillä vain on riittävästi uskoa! Tämä on erittäin tehokas keino hävittää Jumalan armo ja evankeliumi. Näin uskosta tehdään raskas laki ja taakka. Se, joka ei parane, ei voi muuta kuin tuomita itsensä epäuskoon. 

Kuitenkin Raamatun mukaan tunnusteot ja merkit tapahtuvat ilman mitään logiikkaa. Kuten ei ihmisen kärsimys, ei myöskään tästä kärsimyksestä vapautuminen noudata mitään syyn ja seurauksen lakia. Ihminen ei ansaitse sairauttaan synneillään eikä hän myöskään ansaitse paranemista uskollaan. Paraneminen rukouksen kautta on Jumalan vapaan armon vapaa ilmaus. Joillekin sairauden kantaminen on Jumalan antama kutsumus ja tehtävä. Niin koettelemusten kuin Jumalan erityisten armonosoitusten tavoitteena on meidän iankaikkinen pelastumisemme, tuleminen sisälle Jumalan valtakuntaan.

Tunnusteot ja merkit on alistettu suuremmalleen: niiden tarkoituksena on herättää tekojen näkijöissä ja kokijoissa kääntymys ja usko suureen Parantajaan, Jeesukseen Kristukseen. Sairaiden paraneminen, riivaajien karkotus ja muut voimalliset teot tähtäävät "ihmeistä" kaikkein suurimpaan: välinpitämättömän tai paatuneen ihmisen kääntymykseen. Se, että Kristuksen Henki saa murtaa ihmisen vastarinnan ja tulla hänen elämäänsä, on maailmankaikkeuden merkillisin asia. Siihen ei Kaikkivaltiaskaan yksin kykene. Se on ainoa "ihme", johon Jumala tarvitsee ihmisen myöntymyksen.

Uskonvarainen totuusarvo
Moni huokailee: "Kunpa näkisin, uskoisin!" Tunnustekojen näkeminen ei kuitenkaan tuota automaattisesti uskoa. Kun Jeesus herätti kuolleista jo mädäntymistilassa olevan Lasaruksen, toiset paikalla olijoista uskoivat Jeesukseen, toiset lähtivät suunnittelemaan Jeesukseen murhaamista (Joh. 11:45-53). Ei voimatekojen näkeminen sinänsä vielä synnytä kääntymystä ja uskoa. 

On mahdotonta tutkia tieteellisesti Pyhän Hengen vaikuttamia tunnustekoja. Ne ovat jo lähtökohdissaan uskonvaraisia - ne nousevat Kristuksen kirkon uskosta ja niiden tavoitteena on synnyttää uskoa. Siksi esimerkiksi paranemista rukouksen kautta ei voida "todistaa" oikeaksi tai vääräksi. Jo pelkkä pyrkimys tällaisten merkkien tieteelliseen todistamiseen on oikeastaan epäuskon ilmaus. Edes jonkun henkilökohtainen kertomus omasta parantumisestaan rukouksen kautta ei paljaana raporttina vielä vakuuta toista. Tällaisten Jumalan hyvyyden erityisilmausten totuusarvo avautuu vain uskolle, jonka Jumalan Henki saa synnyttää ihmisessä.

RUKOUS

*Älä rukoile vain sanoilla, vaan tee koko elämästäsi rukous Jumalalle. (Pyhä Iisak Syyrialainen.)
*Kun rukous on suurin ilosi, eikä sen aikana mikään muu sinua viehätä, silloin olet todella löytänyt rukouksen. (Munkki Euagrios.)
*Muurahaisenkin rukous yltää taivaaseen. (Sananlasku.)
*Niin monien rukousten lapsi ei voi mennä hukkaan. (Erään piispan sanat vielä ei-kristityn nuoren Augustinuksen äidille Monicalle.)
*Rukouksen tarkoitus on saada tapahtumaan myös meissä se, mikä muutenkin vääjäämättä tapahtuu meidän ulkopuolellamme. (M.Luther.) 
*Kristuksesta oot kuuluna koko ikäs puhuttavan. Mut miksi et tohi hyvittä töittä häntä lähestyä? (P.Ruotsalainen.)

-Olen rukoillut usein, muttei siitä ole ollut mitään hyötyä. Ei Jumala ole auttanut minua. Siksi en enää rukoile.
Tällainen usein kuultu ajatuksenkulku ilmaisee, että sanoja on ymmärtänyt rukouksen kapeasti vain anomiseksi ja pyytämiseksi. Perustaltaan rukous on kuitenkin paljon enemmän. Rukous on koko olemassaoloamme kannattava keskustelusuhde Luojamme ja Vapahtajamme kanssa. Rukouksessa emme vain ano jotain Jumalalta, vaan jättäydymme kokonaan hänen varaansa - tekeepä hän sitten meille, mitä ikinä tahtoo.

Usko elää ja hengittää rukouksessa. Usko, josta puuttuu rukous, on hengetöntä, varsin kuollutta uskoa. Rukouksen rikasta ja salattua ilmiötä ei voida tarkasti määritellä. Rukous ei ole vain puhetta Jumalalle, vaan ennen muuta se on vastaus jo tapahtuneeseen Jumalan puhutteluun. Rukous ei kosketa vain joitakin asioita elämässämme, vaan koko elämämme perustusta.

Rukouksen eri muodot
Muodoiltaan rukous on hyvin monimuotoinen. Se voi olla yksilön rukousta tai seurakunnan rukousta. Kristillisen rukouksen selkärankana on kirkon liturginen elämä, jonka läpäisee monimuotoinen rukous. Rukouksen erilaisia sisältöjä ovat mm. synnintunnustus, valitus, pyyntörukous, esirukous, kiitos, ylistys tai siunaus. 

Rukous voi olla vapaamuotoinen tai voidaan käyttää kiinteitä rukouksen muotoja. Rukous voidaan lausua tai laulaa. Vanhin kristillinen rukousasento, jota Jeesuskin käytti, toteutuu levittämällä kädet ja suuntaamalla katse ylös. Syntien tunnustaminen ja katumus on Vanhan testamentin ajoista asti toteutettu polvistumalla. Ylipäätään rukoilla voi missä tahansa ja milloin tahansa. Rukousasento on täysin vapaa: rukoilla voi kävellen, seisten, istuen, vuoteessa maaten, pää kumarassa, kasvot maata vasten, kädet ristissä tai ylös kohotettuina jne. Pääasia on, että erilaiset rukoustavat palvelevat Jumalan ja ihmisen sisäistä kohtaamista.

Jatkuva intiimi yhteys
Periaatteessa rukous on jatkuvaa Jumalan läsnäolossa olemista ja hänen kanssaan keskustelemista kaikesta mahdollisesta. Tällaisena rukous jatkuu läpi koko päivän. Se alkaa ensimmäisestä ristinmerkistä, jolla me siunaamme itsemme herätessämme, ja päätyy ristinmerkkiin, jonka teemme vielä ennen uneen nukahtamista, kuten uskonpuhdistaja meitä kehottaa. Elämämme on kahden ristinmerkin välinen matka. Ensimmäinen merkki piirrettiin meihin kasteessa ja viimeinen piirretään ruumiimme siunauksessa. Ristinmerkki on omistusmerkintä: ristiinnaulitun Kristuksen oma. 

Ristinmerkki tehdään siten, että peukalo, etusormi ja keskisormi ovat yhdessä (Jumalan kolmiyhteys) ja nimetön ja pikkurilli painetaan kämmentä vasten (Kristuksen kaksi luontoa). Itäisessä perinteessä kosketetaan ensin otsaa, sitten rintaa, seuraavaksi oikeata ja lopuksi vasenta olkapäätä. Näin siunataan ajatukset, tunteet ja kätten työt. Ristinmerkin tekeminen on rukousta, jonka kautta hetkittäin muistamme omaa kutsumustamme: 
-Sinä, Kristus, olet valinnut minut ja ottanut minut omaksesi. Jo kasteessa minut on ristiinnaulittu sinun kanssasi. Minun turmelukseni on teloitettu ja olen kuollut tälle maailmalle ja Perkeleen petoksille. Sinun kanssasi olen herätetty uuteen, katoamattomaan elämään.

Jatkuvasta rukouksesta huolimatta on syytä erottaa tietty aika päivästä - mieluummin aamun varhainen hetki - keskittyneeseen rukoukseen, jossa "pysähdymme, valmistamme itseämme ja panemme syrjään kaiken, mikä voi johtaa ajatuksia harhaan", kuten kirkkoisä Origenes (k. 254) opastaa. Tällaisessa rukoushetkessä on syytä pysähtyä avoimen Raamatun äärelle ja lukea säännöllisesti jakso jostain Raamatun kirjasta. On hyvä seurata samanaikaisesti esimerkiksi yhtä Vanhan ja yhtä Uuden testamentin kirjaa. 

Dialogi Jumalan kanssa intensivoituu, kun hän puhuu meille sanassaan ja tällä tavoin synnyttää meissä katumusta, anomista ja kiitosta annetuista lupauksista. Pyhä Henki puhuttelee meitä hyvin henkilökohtaisesti ja yksilöllisesti, käyttäen useimmiten apunaan Raamatun sanaa. Raamatun tekstien mietiskely ja Jumalan Hengen hiljaisen, sisäisen puhuttelun kuunteleminen ovat kaksi toisistaan erottamatonta hengellisen kasvamisen lähdettä.

Rukouksen elementit
Kun lähestymme pyhää Jumalaa rukouksessa, ensimmäiseksi tunnustamme hänelle syntimme, kelvottomuutemme ja rakkauden velkamme. Voimme myös tuoda hänen eteensä kaikki vastoinkäymisemme ja epäonnistumisemme. Rukous alkaa katumuksella ja valituksella.  

Katumuksen jälkeen kiinnitämme huomiomme pois itsestämme Jumalan tekoihin ja lupauksiin, niistä häntä kiittäen ja ylistäen. Voimme kiittää Jumalaa hänen rakkaudestaan ja Kristusta hänen anteeksiantamuksestaan. Voimme muistaa omaa kastettamme, kutsumustamme Jumalan lapseksi, ja voimme toistaa Raamatusta löytämiämme Jumalan hyvyyden ja uskollisuuden vakuutuksia. 

Sitten voimme tuoda Jumalan eteen kaikki tarpeemme, pyyntömme, omaisemme, ystävämme, kirkkomme, kansamme ja koko ihmiskunnan ongelmat ja tarpeet. Rukoushetki on hyvä lopettaa vielä kolmiyhteisen Jumalan ylistykseen ja palvontaan: Luojana, Vapahtajana ja kaikkialla läsnä olevana Pyhänä Henkenä hän vaikuttaa kaiken oman tahtonsa mukaisesti. Siksi hänelle kiitos, ylistys, palvonta, voima ja kunnia!

Rukous voi olla myös sanatonta huokausta, täydellistä hiljaisuutta ja lepoa tai ymmärryksen ylittävää kielilläpuhumista. Tällöin Pyhä Henki itse alkaa rukoilla meissä - rukous ei olekaan ihmisen oma teko, vaan Jumalan teko:
-Emme tiedä, miten meidän tulisi rukoilla, että rukoilisimme oikein. Henki itse kuitenkin puhuu meidän puolestamme sanattomin huokauksin. (Room. 8:26.)

Varsinkin ortodoksisessa kirkossa opetetaan hengityksen rytmissä alati toistettavaa ns. Jeesuksen sydämen rukousta: jokaisen sisäänhengityksen aikana lausutaan "Herra Jeesus Kristus, Jumalan Poika" ja uloshengityksen aikana "armahda minua syntistä". Uloshengitettäessä voidaan vaihtoehtoisesti lausua esim. "ylistän sinua" tai "rakastan sinua". Tämä on rukous, jonka harjoittaminen vaatii alussa keskittymistä esim. 15-30 minuutiksi aamuin illoin. Hiljaisuudessa viljeltynä ajatuksellinen rukous voi "laskeutua" sydämeen ja muuttua koko olemuksen läpäiseväksi, lakkaamattomaksi rukoushuokaukseksi.

Ketä rukoillaan?
Rukous voidaan osoittaa kenelle tahansa Pyhän Kolminaisuuden
 persoonista. Tässä vallitsee täysi sovellutusten vapaus aina sen mukaan, millaisesta rukouksesta on kysymys ja miten kukin kokee luontevimmaksi rukoilla.

Tavanomaisinta lienee, että rukous osoitetaan Jumalalle, taivaalliselle Isälle eli Luojallemme. Kristitty ei kuitenkaan rukoile tuntematonta Jumalaa, vaan Jeesuksen Isää. Siksi luonnollisin tapa rukoilla Jumalaa on tehdä se Jeesuksen nimessä, oli sitten kysymys syntien tunnustamisesta tai Luojalle osoitetusta kiitoksesta. Esirukous muiden puolesta on myös syytä päättää vetoomukseen "Jeesuksen Kristuksen nimessä". Syntinen ihminen lähestyy turvallisesti pyhää Jumalaa Vapahtajansa, puolestapuhujansa nimissä. Jeesus itse opetti:
-Totisesti, totisesti: mitä ikinä te pyydätte Isältä minun nimessäni, sen hän antaa teille. (Joh. 16:23.)

Toisaalta Jeesus myös opetti anomaan suoraan häneltä itseltään, hänen nimessään:
-Mitä ikinä te pyydätte minun nimessäni, sen minä teen, jotta Isän kirkkaus tulisi julki Pojassa. Mitä te minun nimeeni vedoten pyydätte minulta, sen minä teen. (Joh. 14:13-14.)

Pyhälle Hengelle osoitetaan rukous selvästi harvemmin kuin Isälle tai Vapahtajalle. Useimmiten Pyhää Henkeä lähestytään epäsuorasti: rukoillaan Isää tai Kristusta, että hän lähettäisi Henkensä tai täyttäisi meidät Hengellään. Historiallisten kirkkojen ehtoollisliturgiaan kuuluu pyyntö, että Pyhä Henki tulisi ehtoollisaineksiin ja ehtoollisen vastaanottajiin. Pyhä Henki tekee sakramentin mysteeristä vaikuttavan, reaalisen tapahtuman. 

Pyhää Henkeä voidaan rukoilla myös silloin, kun haluaa antautua Jumalan johdatukseen ja hänen instrumentikseen tai kun pyydetään Jumalan elävöittävää ja uudistavaa läsnäoloa seurakunnan elämään. Pyyntö, että Kristuksen Henki taistelisi meissä asuvaa turmelusta vastaan, pitäisi himomme kurissa, täyttäisi meidät läsnäolollaan ja johdattaisi meitä Jumalan tahdon tiellä, on jokapäiväistä arkikristillisyyttä.

Ortodoksisessa ja katolisessa kirkossa on tapana osoittaa rukouksia myös Jeesuksen äidille Marialle sekä esikuvallisille kristillisille kilvoittelijoille, pyhimyksille. Heiltä pyydetään esirukousta, että he Jumalan luona perillä olevina rukoilisivat Isää ja Kristusta meidän vielä maan päällä taistelevien puolesta. Joskus tällainen pyhille osoitettu rukous ymmärretään väärin, ikään kuin heidän toiminnallaan tai rukouksillaan voisi olla pelastava merkitys. Protestanttien mielestä tällaista pyhille välittäjille osoitettua pyyntöä ei tarvita; kuten Raamattu opettaa, me voimme rukoilla suoraan Isää Jeesuksen nimessä tai puhutella suoraan Vapahtajaa.

Kehotus anoa
-Te jäätte vaille, koska ette pyydä. (Jaak. 4:2.)
Meidän on erittäin vaikea uskoa, että Jumala haluaisi antaa meille ilmaiseksi jotain hyvää. Ei mikään ihme, että Jeesus suorastaan houkutteli opetuslapsiaan anomaan jotakin Isältä:
-Tähän asti te ette ole pyytäneet mitään minun nimessäni. Pyytäkää, niin te saatte, ja teidän ilonne on täydellinen. (Joh. 16:24.)

Myös uskonpuhdistaja Luther ruoskii meidän epäuskoamme, joka pidättelee anomasta Jumalan hyviä lahjoja:
-Me pahoin häpäisemme Jumalaa ja riistämme häneltä kunnian, jos halveksimme niitä sanomattoman runsaita lahjoja, joita hän meille tarjoaa ja lupaa, emmekä uskalla ottaa niitä vastaan. 

Kaikkia pyyntörukouksia kantaa perusajatus: "Tapahtukoon sinun tahtosi!" Lopulta kaikkein paras rukousvastaus on aina se, että meitä rakastavan, hyvän Jumalan tahto saa toteutua omassa ja lähimmäistemme elämässä. Me pyydämme Jumalan tahdon tapahtumista rukoillessamme Isä meidän -rukouksessa Jeesuksen opettamalla tavalla. Jumala kyllä pyhittää nimensä, hänen valtakuntansa tulee ilman meidän pyyntöämmekin ja hänen tahtonsa tapahtuu meistä riippumattakin - mutta me anomme, että tämä kaikki tapahtuisi myös meille ja meidän keskellämme.

Vaikka me saamme rohkeasti anoa mitä erilaisimpia asioita, jokaisen pyynnön tulisi huipentua teemaan: "Ei kuitenkaan niin kuin minä tahdon, vaan kuten sinä tahdot." Näin anoja jää turvallisesti lepäämään Jumalan tahtoon, läsnäoloon ja johdatukseen. Voimme täysin levollisesti ja kiitollisesti ottaa vastaan kaiken, mitä meille annetaan. Anominen voi saman tien muuttua jo kiitokseksi siitä, että "meillä myös on kaikki se, mitä olemme häneltä anoneet" (1 Joh. 5:15). 
-Mitä ikinä te rukouksessa pyydätte, uskokaa, että olette sen jo saaneet, ja se on teidän. (Mark. 11:24.)

Jumalaa ei voida ohjailla
Monille on tuttu sanonta: "Rukous liikuttaa sitä kättä, joka liikuttaa koko maailmankaikkeutta." Näppäryydestään huolimatta sanonta on harhaanjohtava. Magiassa ihminen yrittää loitsujen kautta pakottaa jumaluuden toimimaan haluamallaan tavalla. Kristinuskon mukaan meidän rukouksemme ei vaikuta Jumalan mielialaan, me emme kykene manipuloimaan Kaikkivaltiasta. Jumala on rakkaus - hänen mielensä ei vaihtele, vaan hän jatkuvasti iloitsee siitä, että saa tehdä hyvää luoduillensa. Jumala ei ole despootti, joka nauttii ihmisten nöyryyttämisestä tekemällä heistä kerjäläisiä. 

Rukouksessa me emme muuta Jumalan asennetta, vaan poistamme itsessämme olevia esteitä tulla Jumalan rakastamiksi ja vastaanottaa hänen hyvyyttään. Jumala ei tarvitse rukouksiamme, vaan me itse. Tukkeutuneen Jumala-yhteyden avaamiseksi tarvitsemme joskus erilleen vetäytymistä, täydellistä hiljaisuutta, paastoa tai kurinalaisia rukousharjoituksia. Mutta kaikkea tätä tarvitaan pelkästään vastaanottokykymme lisäämiseksi, ei Jumalan suostuttelemiseksi, koska hän jatkuvasti suorastaan tyrkyttää meille hyvyyttään.

Voisimme verrata rukoilemista vesijohtojärjestelmään: Puhtaan raikkaan veden jakelujärjestelmässä vesi tulee itsestään, omalla paineellaan, kunhan vain vesi on paikallaan vesitornissa tai vuorilähteessä ja putket on asennettu toimintakuntoisiksi. Uskon syntyminen merkitsee tällaisen "putken" asennusta ihmisen ja Jumalan välille. 

Matkan varrella tarvitaan usein putkihuoltoja, tulee tukoksia, hanat ruostuvat kiinni jne. Mutta milloinkaan tämä ei merkitse veden tulemisen lakkaamista alkulähteestään. Raikas vesi on aina suorastaan paineella tunkeutumassa putkistoon. On kysymys vain siitä, että annetaan veden tulla avaamalla vesihana. Jos hana on pahasti ruostunut, juuri silloin tarvitaan perusteellista huoltoa - täydellistä pysähtymistä, hiljentymistä ja vetäytymistä Jumalan kohtaamiseen.

Tähtäyspisteenä Jumalan palvonta
Tärkeintä rukouksessa on se, että meillä on jatkuva persoonallinen yhteys itseensä kolmiyhteiseen Jumalaan eikä vain hänen lahjoihinsa. Kaiken rukouselämän korkeimpana päämääränä on Jumalan palvonta ja ylistys. Raamattu kuvaa taivaan paikaksi, joka on täynnä kolmiyhteisen Jumalan palvontaa. Siellä, missä tämä ylistys alkaa jo nyt, on kappale taivasta maan päällä. 

Ylistäessämme Jumalaa me emme ainoastaan kiitä pelastuksesta, syntien anteeksiantamuksesta, iankaikkisesta elämästä ja muista Jumalan lahjoista, vaan yksinkertaisesti vain palvomme Luojaamme, joka on arvollinen saamaan kaikilta luoduiltaan ylistyksen. Samanlainen palvonta kohdistuu Kristukseen, joka on voittanut synnin, kuoleman ja Saatanan ja on historian lopussa tuomitseva maailman: 
-Karitsa, joka on teurastettu, on arvollinen saamaan vallan, rikkauden, viisauden ja voiman, kunnian, kirkkauden ja ylistyksen. (Ilm. 5:12.)

Kirkon opettajat sanovat, ettei Jumalaa tulisi lähestyä himoitsevalla, vaan palvovalla rakkaudella. Augustinus opettaa: 
-Jos rakastat Jumalaa siksi, että hän antaisi sinulle jotakin muuta kuin itsensä, et enää rakasta Jumalaa vain hänen itsensä vuoksi. 

Luther kuvaa uskomme itsekeskeisyyttä: 
-Luonnostamme emme laula kiitosvirttä, ennen kuin meidän on käynyt hyvin, ja vastoinkäymisten tullessa laulumme on lopussa. 
Lutherin mukaan "nöyrä, tyhjä ja nälkäinen henki" ylistää Jumalaa, olivatpa olosuhteet mitkä tahansa: 
-Hän pysyy samana, ovatpa olosuhteet millaiset tahansa. Hän rakastaa Jumalan hyvyyttä yhtä paljon jäädessään siitä itse osattomaksi kuin saadessaan sitä tuntea. Hän ei takerru kiinni Jumalan lahjoihin niitä saadessaan eikä hänestä tule luopiota, jos hän ei niitä saa. -- Hän ei iloitse Jumalan armolahjoista, vaan ainoastaan Jumalasta, jota hän ei tunne, pelastuksestaan, jonka hän on vain uskossa kokenut.

Tyhjä usko on kiinnostunut enemmän Jumalan ylistyksen lisäämisestä kuin omien ahdistustensa poistamisesta tai tarpeiden tyydyttämisestä. Ja ihme kyllä - juuri näin tulevat tyydytetyiksi myös syvimmät tarpeemme! 

Ahdistus opettaa ylistämään
Paras opettaja Jumalan ylistykseen on ahdistus. "Varmaa on, että missä ei ole ahdistusta, siellä ei ole rukoustakaan", sanoo Luther ja jatkaa: 
-Ahdistus on parempi kuin talo, eivätpä koko maailman rikkaudet ole yhtään mitään verrattuina syvään ahdistukseen. Ellei mikään ahdistus meitä paina, olemme kuin kivettyneitä; silloin emme kaipaa emmekä kysy Jumalaa. 

Jumalan ylistäminen ei ole helppohintaista nautiskelevaa onnentunnetta, vaan raamatullista uskoa näkemättä. Keskellä kurjuuttakin Jumalan ylistäjä ennakoi - uskossa, näkemättä - sen, mihin me kaikki viimeistään uudessa luomisessa voimme yhtyä. Samanaikaisesti syntinen ja vanhurskas on elämän vastoinkäymisten raskauttama ja kuitenkin samanaikaisesti Kolmiyhteyttä palvova ihminen. Ahdistusten kautta käy tie uskonvarmuuteen Jumalan uskollisesta, salatusta läsnäolosta elämässämme:
-Hän antaa hurskaiden menettää voimansa ja joutua ahdinkoon. -- Mutta juuri silloin hänen voimansa on heitä lähinnä, niin kätkettynä ja salaisena, etteivät edes ahdingossa olevat itse sitä tunne, vaan ovat kokonaan uskonsa varansa, huipentaa Luther.

Meille voi käydä kuten psalmistalle, joka valittaa Herralle koko elämäntuskansa ja yhtäkkiä jo huomaakin ylistävänsä häntä. Katumus ja valitus ovat ainut tie ylistykseen ja palvontaan. Rukoilija ei puhu kurjuudesta, jota hän joskus aiemmin sai tuntea, vaan hän on kurja juuri nyt, ja kuitenkin samanaikaisesti Jumalan Henki sytyttää hänessä ylistyksen:
-Minä olen kurja ja vaivattu, suojatkoon minua sinun apusi, Jumala, niin minä veisuulla kiitän Jumalan nimeä ja ylistän häntä kiitosvirsillä. (Ps. 69:30-31.)
-Häntä minä suullani huusin ja ylistys tuli minun kielelleni. (Ps. 66:17.)

Täydellinen lepo
Jumalan ylistäjä ei tunnusta omien sielullisten kokemustensa arvovaltaa Jumalan arvovaltaa suuremmaksi: Vaikka järki ei aina voi uskoa, tunnetilamme ailahtelevat tai tahtomme voi olla kaukana Jumalan tahdosta - mitäs siitä! Tärkeintä ei ole se, mitä minulle tapahtuu, vaan se, että hän, joka on muuttumaton hyvyys, viisaus ja voima, tulee kunnioitetuksi ja palvotuksi. 
-Laulaa Herralle ei aina suinkaan merkitse: olen iloinen ja riemuitsen. Päinvastoin, uusi virsi on ristin laulu ja merkitsee sitä, että ylistetään Jumalaa keskellä murhetta, vieläpä keskellä kuolemaa, toteaa Luther.

Minä en tunnusta kenenkään muun arvovaltaa enkä omistusoikeutta itseeni, kuin Luojani ja Lunastajani auktoriteetin. En tunnusta minua kiusaavan Saatanan arvovaltaa. En järkeni epäilysten, en epäuskoni, en tunneailahtelujeni, en ahdistukseni, en moraalisten hairahdusteni, en sairauksieni, en epäonnistumisieni enkä myöskään mahdollisen menestymiseni tai onneni arvovaltaa.
-Herra, minä olen sinun. Tee sinä minulle, mitä ikinä tahdot. Sillä sinun tahtosi on joka tapauksessa parasta, mitä minulle voi ikinä tapahtua.

Vanhassa kilvoitusperinteessä Jumalan ylistämistä keskellä murhetta nimitetään "itsensä kadottamiseksi". Tällöin ihminen jää täysin passiivisena lepäämään Jumalan uskollisuuden varaan. Kun ihminen vapautuu huolehtimasta omasta pelastuksestaan ja Jumala-suhteensa laadusta, seurauksena voi olla suuri levollisuus ja tyyneys.
-Vaikka ulkonainen ihmisemme murtuukin, niin sisäinen ihmisemme uudistuu päivä päivältä. (2 Kor. 4:16.)

EKUMENIA

*Minä rukoilen, että he kaikki olisivat yhtä, niin kuin sinä, Isä, olet minussa ja minä sinussa. Niin tulee heidänkin olla yhtä meidän kanssamme, jotta maailma uskoisi sinun lähettäneen minut. (Joh. 17:21.)
*Todellista ekumeenisuutta ei ole olemassa ilman sisäistä kääntymystä, sillä ykseyden kaipuu saa alkunsa ja kypsyy mielen uudistumisesta, itsensä kieltämisestä ja runsaana virtaavasta rakkaudesta. (Vatikaanin toinen konsiili.)
*Huomattavalta suomalaiselta ekumeenikolta, dogmatiikan professori Seppo A. Teinoselta kysyttiin lehtihaastattelussa, mihin tuleville papeille uskonoppia opettava professori itse uskoo. Hän vastasi: "Uskon seitsemän ekumeenisen konsiilin päätökset."

-Jos maailman Vapahtaja on yksi ja ainut, miksi on olemassa niin monta kirkkokuntaa ja uskonsuuntaa?
-Jos kristinusko on sanoma rakkaudesta, miksi kristityt riitelevät keskenään vähintäinkin yhtä säälimättömästi kuin ne, jotka eivät usko mihinkään jumaliin? 

Ekumenian perusta
Sana "ekumenia" perustuu kreikankieliseen ilmaukseen, joka tarkoittaa koko asuttua maanpiiriä. Kirkko ymmärtää itsensä ekumeeniseksi kahdessa eri merkityksessä. Ensinnäkin, kirkon sanoma on tarkoitettu kaikille kansoille, koko maanpiirille. Toiseksi, ekumeenisuus merkitsee kirkon täyteyttä: Kristuksen ruumis on yksi ja jakamaton, sille on lahjoitettu pelastuksen täyteys ja siihen kuuluvat kaikkien kansojen sekä kaikkien paikkojen kristityt. Käsite "ekumeenisuus" on hyvin lähellä käsitettä "katolisuus".

Kirkon ekumeenisuuden perustana ovat vuosina 325-787 pidetyt, koko silloista kristikuntaa arvovaltaisesti edustavat seitsemän yleistä kirkolliskokousta eli ekumeenista konsiilia. Niiden laatimissa ja hyväksymissä uskontunnustuksissa ilmaistiin kristillisen kirkon usko kolmiyhteiseen Jumalaan ja Jeesukseen Kristukseen tosi ihmisenä ja tosi Jumalana. 

Perinteiset kristilliset kirkkokunnat nojaavat seitsemässä ekumeenisessa konsiilissa ilmaistuun jakamattoman kristikunnan yhteiseen opilliseen perintöön. Katolinen kirkko on yksin jatkanut kirkolliskokousten sarjaa; viimeisimmäksi pidetty kirkolliskokous, Vatikaanin toinen konsiili (1962-1965), on kaiken kaikkiaan 21. konsiili. Ortodokseilla on tavoitteena joskus tulevaisuudessa saada koolle kaikkia idän kirkkoja edustava panortodoksinen Pyhä Synodi.

Kristikunnan hajaannus
Ensimmäisen vuosituhannen aikana kristikunta jakaantui kahteen pääuomaan, latinankieliseen lännen katolilaisuuteen ja kreikankieliseen idän ortodoksisuuteen. Skisma eli hajaannus sinetöitiin pannajulistuksin vuonna 1054. 

Hajaannuksen reaalisina syinä olivat pitkälti kulttuurien välinen eroavuus sekä valtapolitiikka. Idän kirkko ei hyväksynyt Rooman piispan nousemista koko kristikunnan ehdottomaksi johtajaksi. Konstantinopolin patriarkalle vaadittiin yhtäläistä arvo- ja johtoasemaa paavin rinnalle.

Kristikunnan pirstoutuminen lähti todenteolla käyntiin 1500-luvulla protestanttisen uskonpuhdistuksen myötä. Uskonpuhdistuksen aikana syntyivät suuret protestanttiset kirkkokunnat kuten luterilainen, reformoitu (presbyteerinen) ja anglikaaninen kirkko. Sittemmin hengellisen liikehdinnän tuloksena ovat syntyneet mm. metodismi, baptismi, adventismi, vapaakirkollisuus ja helluntailaisuus. Kristikunta jakaantuu edelleen: 1990-luvun lopulla kolmannen maailman kansallisiin kirkkoihin, jotka ovat irtaantuneet kaikista perinteisistä valkoisen rodun kirkkokunnista, kuuluu n. 180 miljoonaa ihmistä.

Ekumeenisen liikkeen synty
Käsite ekumenia on tullut uudenlaiseen, intensiiviseen käyttöön viimeisen sadan vuoden aikana, jolloin on syntynyt ns. ekumeeninen liike. Tällä tarkoitetaan eri kirkkokuntien pyrkimyksiä keskinäiseen yhteyteen. Tavoitteena on tehdä näkyväksi Kristuksen kirkon periaatteellinen ykseys.

Kirkkojen ykseyspyrkimysten edelläkävijöitä ovat olleet 1800-luvulta alkaen eräät kristilliset yhdistykset sekä henkilötasolla tapahtuva erilaisten kristittyjen yhteydenpito eli ns. yhteiskristillisyys (allianssiliike). Kirkkojen väliset viralliset yhteyspyrkimykset ovat kanavoituneet ekumeeniseen liikkeeseen, joka sai alkusysäyksensä 1910 Edinburghissa pidetystä maailmanlähetyskonferenssista. 

Lähetystyön voimistuminen 1800-luvulla oli merkittävä ekumeeniseen liikkeen syntyyn vaikuttanut tekijä. Lähetyskentillä jouduttiin toden teolla pohtimaan ongelmaa: Kuinka todistuksemme ihmisiä rakastavasta Vapahtajasta voi olla uskottava, jos Kristuksen ruumis on rakkaudettomien valtakiistojen ja erilaisten opillisten näkemysten jakama? Ekumeeninen liike oli lähtökohdissaan paljolti lähetystyötä tekevien protestanttisten kirkkojen yhteysliike. Mutta pian ekumenian ala laajeni koskemaan sekä kirkkojen välisiä opillisia kysymyksiä että kirkkojen eettistä vastuuta maailmassa. 

Ekumeeniseen liikkeen pääuomaksi muotoutui vuonna 1948 perustettu Kirkkojen Maailmanneuvosto, jonka jäseninä 1990-luvun puolivälissä on 330 kirkkoa. Ortodoksit tulivat mukaan ekumeeniseen liikkeeseen jo 1920-luvulla. Venäjän ortodoksinen kirkko liittyi Kirkkojen Maailmanneuvoston täysivaltaiseksi jäseneksi vuonna 1961. Katolinen kirkko ole virallisesti Kirkkojen Maailmanneuvoston jäsen, mutta on monin tavoin aktiivisesti mukana ekumeenisessa toiminnassa, mm. Kirkkojen Maailmanneuvoston Faith and Order -osastossa, jossa käsitellään oppiin ja kirkon järjestykseen liittyviä kysymyksiä.

Kirkkojen Maailmanneuvosto ei ole mikään superkirkko tai ylikirkko, vaan yhteyselin, jonka avulla paikalliskirkot voivat kohdata toisensa ja etsiä yhteyttä. Neuvoston perustavassa asiakirjassa todetaan:
-Kirkkojen Maailmanneuvosto on niiden kirkkojen yhteys, jotka tunnustavan Herran Jeesuksen Kristuksen Jumalaksi ja Vapahtajaksi ja jotka sen vuoksi pyrkivät täyttämään yhteistä kutsumustaan yhden Jumalan, Isän, Pojan ja Pyhän Hengen kunniaksi.

Ekumenian saavutukset
Ekumeenisen liikkeen vaikutuksesta paikallistasolla on toteutunut monia kymmeniä eri protestanttisten kirkkokuntien yhdentymisiä yhdeksi uudeksi kirkoksi. Kaiken kaikkiaan erilaisuuden ymmärtäminen ja sietäminen sekä pyrkimys keskinäiseen kunnioitukseen ovat suuresti lisääntyneet ekumeenisen kasvatuksen myötä.

Maailmanlaajalla forumilla kirkot ovat voineet yhdellä suulla puhua ihmisoikeuksien, rauhan ja yhteiskunnallisen oikeudenmukaisuuden puolesta. Kantavana ajatuksena on ollut edistää koko Jumalan luoman ihmiskunnan ykseyttä. Kirkkojen yhdentymisprosessin ajatellaan toimivan ihmiskunnan ykseyspyrkimysten vaikuttavana merkkinä ja edelläkävijänä. Esimerkiksi rasismin vastainen ohjelma on ollut eräs Kirkkojen Maailmanneuvoston näkyvin sosiaalieettinen toiminto. Myös katastrofi- ja pakolaisavun aloilla kirkot ovat voineet toimia varsin tehokkaasti yhdessä. 

Etiikan ja palvelun alueilla ekumeeninen yhteistyö edistyy varsin suotuisasti. Kun siirrytään uskonopillisiin eli dogmaattisiin kysymyksiin, törmätään vaikeisiin ongelmiin. Tässä suhteessa ekumeenisessa liikkeessä ei ole odotettavissa nopeita, yhtäkkisiä läpimurtoja. Opillisten neuvottelujen tähän asti merkittävin yksittäinen tulos on 1982 julkaistu kastetta, ehtoollista ja virkaa käsittelevä asiakirja "Baptism, Eucharist and Ministry" (BEM). Se on keskustelun pohjana, kun eri kirkoissa tutkitaan eroavuuksien taustoja ja mahdollisuuksia vähittäiseen keskinäiseen yhteyteen. 

Jo tällä hetkellä eri kirkot tunnustavat toinen toistensa suorittaman kasteen päteväksi. Jos esim. protestantti kääntyy ortodoksiksi tai katolilaiseksi, kastetta ei uusita. Seuraavana tavoitteena on ehtoollisyhteys ja saarnatuolin yhteys, niin että eri kirkkokuntien kristityt voivat täysivaltaisesti osallistua toinen toistensa jumalanpalveluksiin ja papit voivat toimittaa palveluksia yhdessä yli kirkkokuntarajojen. Jotta tämä olisi mahdollista, täytyy olla tietty yksimielisyys siitä, mitä on pappeus. 

Kuka on pätevä toimittamaan alttarin sakramentin ja saarnaamaan Jumalan sanaa? Erityisesti ortodoksit ja katolilaiset korostavat sakramentaalista pappeutta pätevän ehtoollisenvieton edellytyksenä. Lopulta taustalla väikkyy kysymys kirkon koko sakramentaalis-hierarkkisesta rakenteesta piispoineen ja paaveineen. Edistyminen näissä kysymyksissä voi viedä vielä vuosisatoja. Eikä kristikunnan ns. vasemman siiven, radikaalin protestanttisuuden, jatkuva sirpaloituminen yhä uusiksi kirkkokunniksi ja seurakunniksi herätä ekumeenisia pyrkimyksiä vahvistavia näköaloja. Pikemminkin eroavuudet niiden ja historiallisten kirkkojen välillä voivat jopa kärjistyä tulevaisuudessa.

Maailmanlaajat ekumeeniset organisaatiot edistävät ns. monenkeskisiä (multilateraalisia) kirkkojen välisiä oppikeskusteluja, joista konkreettisia tuloksia on odotettavissa hyvin hitaasti. Nopeampaa ekumeenista edistymistä on saavutettu useissa ns. kahdenkeskisissä (bilateraalisissa) neuvotteluissa. Esimerkiksi Englannin anglikaaninen kirkko ja Pohjoismaiden luterilaiset kirkon solmivat v. 1997 ns. Porvoon sopimuksella täyden kirkollisen yhteyden, johon kuuluu myös täysi ehtoollisyhteys. 

Kaikkein merkittävin kahdenkeskinen ekumeeninen prosessi on meneillään katolisen kirkon ja maailman luterilaisten kirkkojen välillä. Vatikaani ja Luterilaisen Maailmanliiton jäsenkirkot allekirjoittavat vuonna 1999 ns. Yhteisen Julistuksen Vanhurskauttamisopista (amerikkalainen Missouri Synodi -nimeä käyttävä luterilainen kirkko ei ole Luterilaisen Maailmanliiton jäsen eikä myöskään hyväksy Yhteistä Julistusta). Tämä julistus poistaa ne oppituomiot, jotka molemmat kirkot lausuivat toisilleen 1500-luvulla. Tuomiot koskivat uskonpuhdistuksen keskeistä sisältöä, oppia vanhurskauttamisesta. 

Yhteinen Julistus painottaa syntisen vanhurskauttamista yksin Jumalan armosta, yksin Kristuksen tähden ja yksin uskon kautta. Siinä hyväksytään uskonpuhdistuksen keskeiset tulokset. Katolinen kirkko on vähitellen hyväksynyt uskonpuhdistuksen kritiikin tältä osin ja korjannut keskiaikaisia näkemyksiään, joissa vanhurskauttamisoppiin liittyi voimakas ihmisen oman myötävaikuttamisen ja olemuksellisesti paremmaksi tulemisen idea. Luterilaiset kirkot puolestaan hyväksyvät uskon ja rakkauden yhteenkuuluvuuden siten, että yksin armosta ja yksin uskon kautta vanhurskautettu kristitty on samalla kutsuttu pyhitykseen eli kasvamaan rakkaudessa. Vaikka rakkauden lisääntyminen ei olekaan pelastuksen edellytys, se on sen olennainen seuraamus. Osallisuus Kristukseen, eli se että hän Pyhän Henkensä kautta persoonallisesti asuu kristityssä, on osallisuutta sekä Kristuksen ristin ja ylösnousemuksen pelastaviin lahjoihin että Kristuksen jumalalliseen ominaisuuteen, hänen rakkauteensa.

Yhteinen Julistus Vanhurskauttamisesta ei luonnollisestikaan vielä saa aikaan kirkollista yhteyttä katolisen ja luterilaisen kirkon välille. Se on kuitenkin tärkeä askel tiellä, jolla poistetaan yhteyden esteitä. Seuraavia suuria keskustelunaiheita ovat mm. kysymykset kirkon olemuksesta, pappeudesta, piispuudesta ja ehtoollisen sakramentista.

Vielä esimerkkinä hedelmällisistä kahdenkeskisistä ekumeenisista neuvotteluista voitaisiin mainita Venäjän ortodoksisen kirkon ja Suomen luterilaisen kirkon keskustelut, joita käydään säännöllisesti jo vuodesta 1970 alkaen. Näissä on voitu mm. todeta, että ortodoksinen näkemys pelastuksesta jumalallistamisena (theosis) ja luterilainen vanhurskauttamisoppi eivät ole keskenään ristiriidassa, vaan ne voidaan ymmärtää saman Jumalan armon todellisuuden erilaisiksi ilmauksiksi. 

Sovitettu erilaisuus
Kirkkojen Maailmanneuvoston alkuvuosikymmeninä ekumenian tavoitteet asetettiin varsin korkealle: tavoitteena oli "täysi orgaaninen ykseys". Ajateltiin, että pitkällä tähtäyksellä paikalliskirkot yhdentyvät "kussakin paikassa" osaksi "kaikkien paikkojen ja kaikkien aikojen koko kristillistä yhteisöä".

Sittemmin on alettu puhua realistisemmin "ykseydestä sovitetussa erilaisuudessa". Myönnetään, ettei kirkkojen välisiä eroavuuksia voida koskaan poistaa. Eri kirkkojen opilliset, organisatoriset, kulttuuriset, hengellisen elämän eli spiritualiteetin ym. leimalliset piirteet tuleekin säilyttää. 

Sen sijaan tavoitteena on ykseys sanassa ja sakramenteissa siten, että seurakunnan elämän keskeisin toiminto, jumalanpalvelus, voisi olla kaikille avoin ja yhteinen. Erilaisuus saa säilyä, mutta se ei enää ole erottavaa, vihamielisyyden muureja tukevaa erilaisuutta, vaan "sovitettua" ja siksi hyväksyttyä erilaisuutta. 

Sovitetun erilaisuuden mallin omaksunut oivaltaa, että kirkkokuntien ominaispiirteet ovat tietyssä mielessä suhteellisia. Monet opillisista korostuksista, hallinnollisista malleista tai hengellisen elämän ilmenemistavoista ovat sidoksissa kulttuuriin, kieleen, kansan luonteeseen ja sosiaaliseen todellisuuteen. Erilaisuutta ei tule kammoksua, vaan pikemminkin ymmärtää se ihmiselämästä johtuvaksi väistämättömäksi monimuotoisuudeksi ja siksi rikkaudeksi. Kristillinen rakkaus hyväksyy tällaisen monimuotoisuuden ja ylittää kaikki rajat.

Minimikonsensus
Luterilaisen kirkon keskeisin tunnustuskirja Augsburgin tunnustus toteaa, että kirkon ykseyteen riittää yksimielisyys kristinuskon ytimessä, siinä, miten evankeliumi käsitetään. Muutoin tietty monimuotoisuus tulee sallia:
-Kirkon todelliseen ykseyteen riittää yksimielisyys evankeliumin opista ja sakramenttien toimittamisesta. Sen sijaan ei ole välttämätöntä, että perityt inhimilliset traditiot, jumalanpalvelusmenot tai seremoniat, jotka ovat ihmisten säätämiä, ovat kaikkialla samanlaiset. Paavali näet sanoo: Yksi usko, yksi kaste, yksi Jumala, joka on kaikkien Isä.

On merkille pantavaa, ettei Augsburgin tunnustus totea: kirkon ykseyteen "tarvitaan välttämättä" sitä tai tätä, vaan ykseyteen "riittää" yksimielisyys siitä mikä tekee kristinuskosta kristinuskon: yksimielisyys evankeliumin sisällöstä (opista) ja sen välittämisestä sanassa ja sakramenteissa. Luterilainen näkemys ekumeniasta on siten eräänlainen minimikonsensus. Jos ykseys vallitsee ytimessä, kaikki muu kirkossa voidaan järjestellä ja toteuttaa erilaisten tottumusten, perinteiden ja mieltymysten mukaisesti.

Ruohonjuuritaso on ekumenian koetinkivi
Ekumeenisessa liikkeessä on oivallettu, etteivät pelkät ylätason opilliset keskustelut riitä. Ekumenian tulee edetä ennen muuta kristikansan tajunnassa ja kokemusmaailmassa. 

Kirkonjohtajat ovat oivaltaneet ns. reseption eli vastaanottamisen t. sovellutuksen ongelman: ekumeeniseen liikkeen saavutukset jäävät pelkäksi paperiksi niin kauan, kunnes seurakuntien tavalliset papit, muut työntekijät ja rivikristityt omaksuvat ne. Siksi tuleekin edistää "ekumeenista spiritualiteettia" ruohonjuuritasolla. Tämä toteutuu yhteisen rukouksen, keskustelun, evankelioimisen, Kristuksesta todistamisen ja palvelun alueilla. 

Viime kädessä oikea ekumenia on Pyhän Hengen työtä kirkoissa: katumusta ja parannusta rakkaudettomuuden synnistä, uudistumista aitoon kristilliseen rakkauteen totuudessa.

Katolinen kirkko ja ortodoksinen kirkko
Vatikaanin toinen konsiili merkitsi ekumeenisen asennoitumisen läpimurtoa katolisessa kirkossa. Konsiilin mukaan katolinen kirkko tunnustaa varauksetta ortodoksiset kirkot osaksi Kristuksen tosi kirkkoa. Paavi Paavali VI ja Konstantinopolin ekumeeninen patriarkka Athenagoras kumosivat vuoden 1054 kirkonkiroukset vuonna 1965.  

Vatikaanin toinen konsiili opetti, että idän hengellinen ja liturginen elämä on täysin sopusoinnussa katolisen uskon kanssa. Erilaisuus, joka johtuu paljolti "idän ja lännen luonteenlaadun ja olosuhteiden erilaisuudesta", ei ole este täydelle kirkolliselle yhteydelle. 
-Tietty tapojen ja tottumusten erilaisuus ei vähimmässäkään määrin haittaa Kirkon ykseyttä, vaan pikemminkin lisää sen loistoa ja kauneutta sekä edistää suuresti sen lähetystehtävän täyttämistä.

Vatikaanin toinen konsiili suosittelee jumalanpalvelusyhteyttä katolisen ja ortodoksisten kirkkojen välillä, koska idän kirkoilla on apostoliseen jatkuvuuteen nojaava "oikea pappeus" ja "oikeat sakramentit". Tämän lisäksi on olemassa runsaasti "hyväksyttävää erilaisuutta", johon kuuluvat paitsi erilaiset tavat ja menot, myös jopa "oppien erilainen teologinen ilmaiseminen". Lopulta ratkaiseva täyden ykseyden este katolilaisten ja ortodoksien välillä on kysymys Rooman piispan eli paavin johtoasemasta. 

Katolinen kirkko ja protestantit
Myös suhteessa protestanttisiin kirkkoihin Vatikaanin toinen konsiili omaksui rauhanomaisen ja rakentavan asenteen. Puhuessaan katolisesta kirkosta erkaantuneista ryhmistä konsiili myöntää, että "syyllisiä jakaantumiseen ovat useinkin olleet molempien riitapuolten edustajat". 

Puhuessaan protestanteista, konsiili toteaa, ettei nykyaikana eläviä "erossa olevia veljiä" tule asettaa vastuullisiksi jakaantumisesta:
-Katolinen Kirkko kohtelee heitä veljellisellä arvonannolla ja rakkaudella. -- Tultuaan vanhurskautetuiksi uskosta kasteessa, nämä kristityt tulevat liitetyiksi Kristuksen ruumiiseen. Siksi heillä on täysi oikeus kantaa kristityn kunnianimeä. Syystä katolisen Kirkon lapset tunnustavat heidät veljiksi Herrassa.

Katolinen kirkko tunnustaa protestanttien suorittaman kasteen päteväksi. Katolisen ja protestanttisten kirkkojen täyden yhteyden suurin este Vatikaanin toisen konsiilin mukaan on "pappeuden sakramentin puuttuminen", minkä seurauksena protestanttiset kirkot "eivät ole säilyttäneet eukaristian salaisuuden alkuperäistä ja täydellistä olemusta". Siksi katolinen kirkko pitää ekumenian ydinkysymyksenä keskustelua pappisvirasta ja sakramenteista, varsinkin ehtoollisesta.

Protestanttisista kirkoista luterilainen kirkko on edullisessa asemassa suhteessa lännen ja idän historiallisiin kirkkoihin. Useissa luterilaisissa kirkoissa on voimassa piispanviran ja siten myös pappeuden apostolinen jatkuvuus. Monissa luterilaisissa kirkoissa on nouseva trendi, joka korostaa sakramentteja kristillisen elämän peruspilareina. Messu eli ehtoollisjumalanpalvelus käsitetään seurakunnan hengellisen elämän keskukseksi. Luterilaisuudessa on havaittavissa lisääntyvää ymmärtämystä ja yhteyden kaipuuta suhteessa "äitikirkkoon".

Kuten edellä jo havaitsimme, katolinen kirkko on monissa keskeisissä kohdissa ottanut huomioon uskonpuhdistuksen sille lähes 500 vuotta sitten esittämän kritiikin. Tämän ajan katolinen kirkko on varsin toisenlainen kuin se kirkko, jota Luther ja muut uskonpuhdistajat arvostelivat. Myös meidän kuvamme Lutherista on uudistumassa. Perinteisesti meille on välittynyt näkemys uskonpuhdistajasta monenlaisten suodattimien lävitse. Uuden, kriittisen tutkimuksen valossa meille on paljastumassa aito "katolinen" Luther: mies, joka rakasti kirkkoaan, halusi palata kirkon alkuperäiseen teologiaan ja pyrki elämään vilpittömästi kirkon kilvoitusperinteen mukaisesti. 

Luther ei mitenkään pyrkinyt rikkomaan kirkon ykseyttä, vaan hän halusi palauttaa kirkon sen omille juurilleen, selkeään evankeliumiin. Mutta kirkon hengellisen elämän uudistumispyrkimyksestä tuli paavin ja uskonpuhdistajien välinen arvovaltakiista - tunnetuin seurauksin. 

Ekumenian tulevaisuus
Katolinen kirkko lähti rohkean uudistumisen tielle 1960-luvulla. Monet kokevat, että 1980- ja 1990-luku ovat merkinneet taantumista katolisen kirkon suhteissa toisiin kirkkokuntiin. Poikkeuksen muodostaa kuitenkin katolisen ja luterilaisen kirkon prosessi kohti Yhteistä Julistusta Vanhurskauttamisesta. Myös ekumeeninen liike laajasti ottaen on elänyt tietyssä suvantovaiheessa jo jonkin aikaa. Kirkkojen Maailmanneuvosto vietti 50-vuotisjuhlaansa Hararessa Zimbabwessa 1998; keskeisenä teemana oli kysymys tämän maailman suurimman ekumeenisen organisaation identiteetistä ja tulevaisuudesta. Kriittisimmät kysyivät: tarvitaanko enää Maailmanneuvostoa?

Kuitenkin eri puolilla maailmaa käydään jatkuvasti monia kahdenkeskisiä oppineuvotteluja eri kirkkojen välillä. Vain tällaiset perusteelliset keskustelut voivat vaivalloisesti ja hitaasti edistää kirkkojen pyrkimyksiä realistiseen yhteyteen. Vaikka tällaisista neuvotteluista ei ole odotettavissa sensaatiomaisia eikä nopeita tuloksia, ne ovat välttämättömiä kestävän ja todellisen yhteyden saavuttamiseksi. Aitoa yhteyttä ei saavuteta piilottelemalla tai vähättelemällä opillisia eroavuuksia. Tarvitaan selkeätä oman kirkon tunnustuksen ymmärtämistä ja tältä pohjalta toteutuvaa eri tunnustuskuntien kohtaamista. 

Oppineuvottelujen ohella kirkot yhdessä jatkavat ja kehittävät yhteistyön muotoja kansainvälisen vastuun eri alueilla. Uusimpana tavoitteena on "edistää oikeudenmukaisuutta, rauhaa ja luomakunnan eheyttä". Kysymys on laajasta, vuosia kestävästä projektista, jolla pyritään vahvistamaan kansainvälistä rauhaa, ihmisten oikeudenmukaisen ja ihmisarvoisen kohtelun sekä ekologisten kysymysten (virke poistettu; kappale poistettu, osa tekstistä em. kappaleessa)

Ruohonjuuritasolla ekumenia etenee hitain, mutta varmoin askelin. Uutta ekumeenista spiritualiteettia on edistänyt erityisesti maailmanlaaja, kaikki kirkkokuntarajat ylittävä karismaattinen uudistusliike. Monet kristityt harjoittavat - enemmän tai vähemmän piispojensa luvalla - ekumeenista anarkiaa osallistumalla eri kirkkokuntien ehtoolliselle, vaikkei virallista ehtoollisyhteyttä olekaan. He katsovat olevansa hidasliikkeisen kirkon edelläkävijöitä.

Monet uskovat, että vielä koittaa aika, jolloin on jälleen - yli 1200 vuoden tauon jälkeen - koolla kaikkia kristittyjä arvovaltaisesti edustava ekumeeninen konsiili. Tällainen konsiili olisi näkyvä merkki Jumalan armon sovittavasta, raja-aidat murtavasta ja ihmiset yhdistävästä rakkaudesta. Konsiili voisi antaa maailmalle yksimielisen, ajankohtaisen todistuksen Kristuksen totuudesta ja ottaa arvovaltaisesti kantaa maailman ajankohtaisiin eettisiin ongelmiin.

PAAVI

*Missä on Pietari, siellä on kirkko. (Ambrosius, k. 397.)
*Paaville ei tarvitse osoittaa kuuliaisuutta, jos hän puolustaa väärää jumalanpalvelusta ja oppia, joka sotii evankeliumia vastaan. Paavin hairahdukset ovat ilmeisiä ja raskaita. (F.Melanchthon.)

Kirkkojen jakaantumisen suurin yksittäinen syy on sama kuin maailmassa käytyjen tuhansien sotienkin: taistelu vallasta. Historiallisten kirkkojen välillä ekumenian keskeisin ongelma kiteytyy vanhaan klassiseen kysymykseen paavin asemasta kristillisen kirkon päänä. Jos paavin asemasta päästäisiin yksimielisyyteen, vuosituhantinen hajaannus lännen ja idän kirkkojen välillä raukeaisi olemattomiin.

Ykseyden symboli
Oppi Rooman piispan johtavasta asemasta on olennainen osa katolista uskoa. Katolisen kirkon piispoista paavi (papa eli "isä") on "ensimmäinen vertaistensa joukossa". Paavin johtoaseman raamatullisina perusteina on alusta saakka viitattu Jeesuksen apostoli Pietarille antamaan erityisasemaan. Pietari on "kallio", jolle Kristus on rakentava kirkkonsa (Matt. 16:18-19). 

Pietari oli apostolien johtaja, mutta hän ei toiminut irrallaan muista apostoleista. Ennen marttyyrikuolemaansa Pietari ehti perimätiedon mukaan toimia Rooman valtakunnan pääkaupungin kristillisen seurakunnan johtajana, sen ensimmäisenä piispana. Katolinen kirkko katsoo paaviuden edustavan suoraa jatkumoa Pietarin viralle. 

Useimmat muut kirkkokunnat pitävät Pietarin tehtävää ainutkertaisena. Paavin asemaa koko kirkon johtajana ei voida perustella vetoamalla Pietariin. Rooman piispalla voi historiallisista syistä olla kunnia-asema piispojen joukossa, mutta tämä ei kuulu hänelle jumalallisen säätämyksen, vaan inhimillisen oikeuden nojalla.

Rooman piispan johtava asema kristikunnassa tunnustettiin jo varsin varhain. Esimerkiksi kirkkoisät Cyprianus ja Augustinus opettivat Rooman piispan edustavan kirkon jakamatonta ykseyttä erilaisten harhojen ja riitojen riepottelemassa kristikunnassa. Myöhempinä vuosisatoina paavit itse toimivat paavin aseman tehokkaimpina edistäjinä. 

Tehokkaat roomalaiset
Rooman piispan johtava asema ei kuitenkaan muotoutunut pelkästään raamatullisista tai teologisista syistä. Jo pakanallisen Rooman maailmanvallan mahti perustui voimakkaaseen keskusjohtoisuuteen. Kristillisen kirkon saavuttaessa vähitellen valtakunnan uskonnon aseman oli luonnollista, että kirkon organisaatio heijasteli vanhaa tehokkaaksi koettua roomalaista hallintomallia. Tähän kirkkoa ajoivat myös ensimmäisinä vuosisatoina kristikunnassa voimakkaasti vaikuttaneet harhaopit. Uskontotuuden puhtaus ja kirkon ykseys edellyttivät selkeän keskusjohtoista kirkkoa. 

Vaikka Rooman piispan johtoasema tunnustettiinkin latinankielisessä kirkossa jo hyvin varhain, paavin asemaa koskevat erityisopit ovat myöhäsyntyisiä: näkemys paavista "Jumalan Pojan sijaisena" maan päällä omaksuttiin katoliseksi opinkohdaksi vasta 1400-luvulla ja oppi paavin erehtymättömyydestä muotoiltiin vasta 1870.

Hajaannuksen aihe
Kirkon ykseyden takaajaksi aiottu paavius tuli kuitenkin samalla kirkkoa hajottavaksi instituutioksi. Lännen latinankielisen ja idän kreikankielisen kirkollisen elämän muotoutuessa erilaisiksi paavin asemasta tuli kirkollisen valtapolitiikan kiistakapula. 

Länsi vaati idän alistumista Rooman keskusjohdon alaisuuteen, itä puolestaan tunnusti ainoastaan vuosien 325-787 ekumeeniset, jakamattoman kristikunnan yhteiset kirkolliskokoukset kirkon opin sitoviksi tulkitsijoiksi. Vedottiin historialliseen tosiseikkaan, että alkuvuosisatojen tärkeissä kirkolliskokouksissa Rooman piispalla ei ollut mitään erityisasemaa. 

Luterilainen paavin kritiikki
Luther ei ollut ensimmäinen paavin arvostelija. Pikemminkin hän vain jatkoi kriittistä linjaa, joka oli tullut tavanomaiseksi myöhäiskeskiajalla. Paavia arvosteltiin maallisista valtapyyteistä ja ahneudesta. Jo ennen uskonpuhdistusta esitettiin näkemyksiä, että paavi on erehtynyt joissakin uskoa koskevissa opeissa. Paavin näkemyksiä vastustettiin vetoamalla sekä Raamattuun että kirkolliskokouksiin. Joskus kirkolliskokoukset jopa erottivat paaveja virastaan.

On merkittävää, ettei luterilaisista tunnustuskirjoista keskeisin, Augsburgin tunnustus, käsittele lainkaan kysymystä paavista. Eli paavius ei ollut alun alkaen mikään keskeinen ongelma luterilaisille. Inhimillisen oikeuden ja kirkon perinteen mukaisesti paaville suotiin asema kirkon johtajana, jos hän vain sallii saarnattavan oikeata evankeliumia.

Vasta paavin harjoittama valtapolitiikka, vaatimus nöyrtyä ehdoitta ja kyselemättä, johti umpikujaan. Uskonpuhdistajien oikeutettu vaatimus puhtaan evankeliumin palauttamiseksi kirkkoon kaikui kuuroille korville. Luther alkoi arvostella paaviutta toden teolla vasta, kun hän oli joutunut lopullisesti ahdinkoon - kirkonkiroukseen. Silloinkaan hän ei arvostellut niinkään paavin asemaa kirkon johtajana, vaan sitä, että paavi himmensi Kristuksen evankeliumin. Luther ei voinut silkan uhkailun ja pakon edessä kieltää sitä, minkä hän oli syvästi oivaltanut Jumalan armon ytimeksi.

Lutherin kritiikin ydin koski evankeliumin pimittämistä ihmiskeskeisellä pelastusopilla. Paavi on Jumalan vastustaja, "koska hän ylentäen itsensä Jumalaa ylemmäksi tyrkyttää valheellista oppiansa omista töistä ja omasta jumalanpalveluksesta". Paavi toimii evankeliumia vastaan, koska hän "muuttaa Kristuksen oppia ja jumalanpalvelusta". 

Kirkon ääni
Osa uskonpuhdistuksen kritiikistä paaviutta kohtaan on menettänyt teränsä. Rooman kirkko myöntää paaviuden uudelleentulkinnan tarpeen. Vatikaanin toinen konsiili tasapainotti ylikorostunutta paavin asemaa ns. kollegiaalisuusopilla: paavi ja piispat muodostavat yhdessä piispainneuvoston, piispoilla on yhdessä paavin kanssa ja tämän johdolla ylin valta kirkossa. 

Monet jatkuvan jakaantumisen kiroukseen väsyneet protestantit ihailevat katolisen kirkon lujuutta ja Pietarin viran kykyä ylläpitää kirkon ykseyttä. Protestantit ovat silpoutuneet tuhansiksi eri yhteisöiksi, ortodoksit ovat jakaantuneet kansallisiksi ja etnisiksi kirkkoyhteisöiksi. Vain katolilaisilla on yksiselitteisen selkeä ja koko maailmaan kuuluva kirkon ääni.      

MISSIO

*Säilytä henkesi rauhassa sisimmässäsi, niin tuhannet ympärilläsi tulevat pelastumaan. (Pyhittäjä Serafim.)
*Ensimmäinen kristillinen vuosituhat oli vielä verrattain yhtenäisen Ensimmäisen Kirkon aikakausi. Toinen vuosituhat oli Toisen Kirkon, lännen kristikunnan hegemonian aikakausi. Kolmas vuosituhat tulee olemaan Kolmannen Kirkon, eteläisen pallonpuoliskon - Latinalaisen Amerikan, Afrikan ja Aasian - kirkon aikakausi. (W.Bühlmann.)
*Pyhän Hengen elävöittävästä voimasta, uudistuneen toivon varassa, me toistamme selkeän profeetallisen näyn: keskeisimmällä sijalla evankeliumin julistamisessa ja kirkon työssä on solidaarisuus köyhiä kohtaan. (Latinalaisen Amerikan katolisten piispain kokous, Puebla 1979.)
*Lähetys nykyaikana merkitsee ennen kaikkea kristillisen yhteisön luomista. (I.C.G.Arévalo.)
*Afrikassa on tapahtumassa Jeesuksen Kristuksen merkityksen syvällinen uudelleen ymmärtäminen afrikkalaisen kokonaisvaltaisen elämänkokemuksen lävitse. (K.Bediako.)
*Kokemuksellista voimaa korostavat uskonnot, kuten noituus ja saatananpalvonta, ovat merkittävä haaste järkiperäiselle kristinuskolle. Yksinomaan Yhdysvalloissa on sanottu olevan 10 miljoonaa noitaa. Ranskassa noitia on enemmän kuin protestantteja. -- Kirkko voi kohdata tällaiset haasteet vain hengellisin asein Pyhän Hengen voimassa. (N.Itioka.)

Kristinuskon painopiste maapallolla on heilahtanut pohjoiselta pallonpuoliskolta eteläiselle. Vuodesta 1987 alkaen kristittyjä on enemmän Latinalaisessa Amerikassa, Afrikassa ja Aasiassa kuin Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Liki puolet maailman katolilaisista asuu Latinalaisessa Amerikassa. 

Ero kolmannen maailman hyväksi tulee vain kasvamaan. Kolmannen maailman kirkkojen osuus kirkon maailmanlaajassa missiossa tulee entisestään voimistumaan tulevaisuudessa. Irtaantuminen länsimaisen kulttuurin ylivallasta ja perinnäisistä ajattelu- ja kokemustottumuksista voi tulevaisuudessa johtaa koko kristikunnan ennennäkemättömään uudistusprosessiin.         

Jumalan missio
Latinankielinen sana missio merkitsee suomeksi "lähettäminen". Missio on aina ensisijaisesti Jumala-keskeinen, ei kirkkokeskeinen, ilmiö. Missiolla tarkoitetaan kolmiyhteisen Jumalan toimintaa ihmiskunnan pelastamiseksi: Jumala, kaiken Luoja, lähetti ensin oman Poikansa luomakuntansa Vapahtajaksi. Sitten Isä ja Poika lähettivät Pyhän Henkensä, joka yksin voi synnyttää uskon Vapahtajaan ja näin jälleen palauttaa yhteyden langenneen ihmisen ja kolmiyhteisen Jumalan välille. 

Jumala on läsnä kaikkialla luomakunnassaan. Kun kristillisen evankeliumin opettaja tulee alueelle, jossa ei ole kristillistä seurakuntaa, hän ei saavu tyhjiöön. Salatulla tavalla Jumala on läsnä ja toimii sielläkin, missä ei ole kristittyjä tai kirkkoa. Kristillisen lähetyksen on kunnioittavasti tutkittava Jumalan, kaikkien Luojan, läsnäolon merkkejä kussakin kansassa ja kulttuurissa, sen uskonnossa, moraalissa, taiteessa ja yhteiselämän muodoissa.

Kulttuuriystävällinen missio
Todistus maailman Vapahtajasta rakentuu jo havaittavissa olevien Jumalan läsnäolon merkkien varaan, siitä jatkaen ja täydellistyen kohti selkeää sanomaa Jeesuksesta Kristuksesta. Kristillisen uskon sovellutus kussakin kansassa tai kansanryhmässä tulee toteuttaa ilman kulttuuri-imperialismia. Usko ja kirkon elämä pukeutuvat kunkin kansan luonteen ja kulttuurin mukaisiin ilmauksiin. Tässä suhteessa saksalainen koraali ei ole yhtään sen pyhempi kuin Guatemalan quiché-intiaanien tanssi.

Vatikaanin toinen konsiili opettaa kulttuuriystävällistä lähetysteologiaa, joka ottaa vakavasti Jumalan yleisen ilmoituksen kaikkialla luomakunnassa. Lähetystyöntekijöiden tulee "tuntea yhteisön kansalliset ja uskonnolliset perinteet sekä iloiten ja kunnioittavasti etsiä niihin kätkettyjä Sanan siemenjyviä":
-Ponnistelullaan Kirkko saa aikaan sen, että se hyvä, minkä se löytää kylvettynä ihmisten sydämeen ja mieleen tai kansojen omiin kulttimenoihin ja kulttuureihin, ei suinkaan joudu hukkaan, vaan päinvastoin tervehtyy, jalostuu ja täydellistyy Jumalan kunniaksi, Perkeleen häpeäksi ja ihmisen autuudeksi.

Kulttuuriystävällinen lähetystyö luo uusia seurakuntia, joissa "kristillinen elämä mukautuu kunkin kulttuurin henkeen ja erikoislaatuun", opettaa katolinen kirkko. Nuoret kirkot toteuttavat ns. kontekstuaalistamisen periaatetta rakentamalla elämänsä oman kansansa ominaislaadun mukaisesti:
-Oman kansansa tottumuksista ja perinteistä, viisaudesta ja tiedosta, taiteesta ja taidosta ne ottavat mukaan kaiken sen, mikä voi lisätä Luojan kunnian julistamista, havainnollistaa Vapahtajan armoa ja olla avuksi kristillisen elämän oikeassa kehittämisessä.

Kirkko on lähetyskirkko
Jumala käyttää pelastavan toimintansa välineenä kirkkoa, jolle on uskottu evankeliumi ja muut armon välikappaleet. Siksi kristillinen kirkko on olemukseltaan lähetyskirkko. Kaikkia ihmisiä kutsutaan kääntymykseen ja ottamaan vastaan kristillinen kaste. Jeesus valtuutti seuraajansa:
-Minulle on annettu kaikki valta taivaassa ja maan päällä. Menkää siis ja tehkää kaikki kansat minun opetuslapsikseni. Kastakaa heitä Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen ja opettakaa heitä noudattamaan kaikkea, mitä minä olen käskenyt teidän noudattaa. (Matt. 28:18-20.)

Missio on lujasti sidoksissa näkemykseen yhteisestä pappeudesta: kaikki kristityt on kutsuttu toimimaan Kristuksen todistajina teoin ja sanoin. Jokainen Kristuksen omaksi kastettu on samalla vihitty hänen lähetyssaarnaajakseen. Kuten katolinen kirkko opettaa Vatikaanin toisessa konsiilissa, jokainen Kristuksen seuraaja "etsii tilaisuuksia julistaa Kristusta myös sanoin ei-uskoville johdattaakseen heidät uskoon".

Luterilaisuus opettaa, että kirkon missio perustuu kirkolle uskottuun evankeliumin julistamisen ja sakramenttien hoitamisen tehtävään. Augsburgin tunnustus määrittää kirkon "pyhien yhteisöksi, jossa evankeliumia puhtaasti julistetaan ja sakramentit oikein toimitetaan". Kirkko on missio, jossa Jumala itse Pyhän Henkensä kautta evankelioi ihmisiä synnyttäen heissä uskon: 
-Sanassa ja sakramenteissa, niitä ikään kuin välikappaleina käyttäen, lahjoitetaan Pyhä Henki, joka niissä, jotka kuulevat evankeliumin, vaikuttaa uskon - missä ja milloin Jumala sen hyväksi näkee, toteaa Augsburgin tunnustus.

Evankelioimisen teologia
Missio on laaja käsite: siihen itse asiassa kuuluu kaikki se elämä ja liike, jonka Pyhä Henki kirkossa synnyttää. Missioon kuuluu monia ulottuvuuksia. 

Keskeisintä missiossa on evankeliumin julistaminen eli "evankelioiminen"; Uudessa testamentissa nämä käsitteet ovat yksi ja sama. Samaa evankeliumia aina uudelleen tarvitsevat Kristukseen uskovat, hänestä vieraantuneet tai ne, jotka vasta ensimmäistä kertaa kuulevat Kristuksesta. Mission suurin vastustaja on langenneen ihmisen peruspakanuus - epäusko ja omavanhurskaus - jotka ovat yhtä sitkeässä niin niissä, jotka ovat kuulleet evankeliumia tuhansia kertoja, kuin niissä, jotka kuulevat sen ensi kertaa.

Siksi ei ole olemassa eri evankeliumia esim. eurooppalaisille tai aasialaisille, eikä ole olemassa erikseen kastettujen evankeliumi ja kastamattomien evankeliumi. Kuitenkin siltä osin kuin kirkon missio kohdistuu kirkon ulkopuolella oleviin ei-kristittyihin, on kysymys "lähetystyöstä". Tätä varten tarvitaan erityisesti asetettuja ja lähetettyjä työntekijöitä. Nykyisin tällaisen ulkolähetystyön rajat eivät enää ole maantieteellisiä: täydellisesi kirkon ulkopuolella elävien määrä kasvaa jatkuvasti esim. Euroopan maissa maallistumisen ja muuttoliikkeen myötä.

1700-luvulta alkaen on tullut tavaksi puhua evankelioimisesta erityisessä merkityksessä: on kysymys uskosta ja kirkosta vieraantuneiden, kuitenkin kristinuskon vaikutuspiirissä elävien, herättämisestä elävästi uskomaan Jeesukseen Kristukseen, heidän saattamisestaan kirkon eläviksi jäseniksi. Tämän pohjalta ovat syntyneet sisälähetys ja suuret evankelioimiskampanjat eli "missiot". 

Rakkauden yhteisö
Missioon kuuluu ajatus kirkosta rakkauden yhteisönä, ikään kuin ennakoivana, tietä näyttävänä merkkinä kaikille ihmisille pyrkiä keskinäiseen sovintoon, rauhaan ja oikeudenmukaisuuteen. Jumala purkaa vihollisuudet ja erottavat väliseinät kootessaan maailmasta itsellensä kansan, Jumalan kansan. "Kristillisestä yhteisöstä tulee Jumalan läsnäolon merkki maailmassa", Vatikaanin toinen konsiili opettaa missiosta. 

Rakkauden yhteisön tehtävänä on rakkauden palvelu eli diakonia laajassa merkityksessä. Jumalan rakkaus luomakuntaansa kohtaan tulee konkreettiseksi kirkon ja kristittyjen pyrkimyksissä toimia köyhyyden, nälän, sairauksien, tietämättömyyden ja yhteiskunnallisen epäoikeudenmukaisuuden poistamiseksi. Jumalallinen rakkaus tulee konkreettiseksi solidaarisessa taistelussa ja aktiivisessa vaivannäössä kaikkein kurjimpien hyväksi.

Profeetallinen missio
Suuren köyhyyden ja yhteiskunnallisen väkivallan keskellä elävät kolmannen maailman kirkot korostavat, että kirkon lähetystehtävään kuuluu olennaisesti osallistuminen Jumalan omaan työhön yhteiskunnallisen oikeudenmukaisuuden puolesta. Tässä kristityt liittyvät erityisesti köyhiin ja heidän taisteluunsa demokratian, ihmisarvon, sosiaalisen turvallisuuden ja taloudellisen oikeudenmukaisuuden puolesta. 

Osana Jumalan missiota kirkko on tulevan, lopunajallisen Jumalan valtakunnan merkki maailmassa. Mission etiikka ohjautuu sen valtakunnan oikeudenmukaisuuden, ihmisarvon ja rauhan pohjalta, joka tulee lopullisesti näkyväksi, kun Kristus palaa tuomitsemaan maailman.

Kirkon lähetystehtävään kuuluu voimakas profeetallinen kritiikki kaikkia sellaisia poliittisia, taloudellisia tai sotilaallisia valtajärjestelmiä kohtaan, jotka alistavat ihmisiä toisten ihmisten mielivallan ja eduntavoittelun välineiksi. Näin toimiessaan kirkko nousee synnin, kuoleman ja Saatanan voittaneen Herransa kanssa kaikkia niitä perkeleellisiä järjestelmiä vastaan, jotka tukahduttavat ja tuhoavat Jumalan hyväksi ja kauniiksi luomaa elämää.

Kirkon mission profeetalliseen uudistumiseen kuuluu myös uudenlainen Pyhän Hengen todellisuuden kokemus. Yhä useammat niistä, jotka pyrkivät johtamaan ihmisiä Kristuksen tuntemiseen ja taistelemaan maailmassa konkreettisesti ilmeneviä pahan voimia vastaan, ymmärtävät, ettei toiminta voi olla tuloksellista ilman Jumalan Hengen reaalista vaikutusta. 
Kasvava Pyhän Hengen työn ymmärtäminen ja Uuden testamentin opettamien karismojen palauttaminen kirkon käyttöön ovat osa kirkon uudistuvaa missiota. Eräiden laskelmien mukaan jo joka viides katolinen lähetystyöntekijä ja peräti kaksi kolmesta protestanttisesta lähetystyöntekijästä ovat ns. karismaatikkoja, Pyhän Hengen työtä korostavia kristittyjä.

DIAKONIA

*Samalla tavalla kaikki kunnioittakoot diakoneja kuten Jeesusta Kristusta. (Ignatios, n. v. 100.) 
*Antakaa, jos vain voitte. Mutta antakaa niin, että köyhä säästyy käden ojentamisen häpeältä. (Diderot.)
*Herra, teidän Jumalanne, on jumalien Jumala ja korkein Herra, suuri, väkevä ja pelottava Jumala. Hän ei ole puolueellinen eikä häntä voi lahjoa. Hän huolehtii leskien ja orpojen oikeuksista, hän rakastaa muukalaista ja ruokkii ja vaatettaa hänet. Samoin tulee myös teidän rakastaa muukalaista. (5 Moos. 10:17-19.)
*Minä olen teidän keskellänne niin kuin se, joka palvelee. (Luuk. 22:27.)
*Kristitty on riippumaton ja vapaa kaikesta eikä kenenkään alamainen. Kristitty on velvollinen palvelemaan kaikessa ja on jokaisen alamainen. (M.Luther.)

Radikaali vapaus johtaa radikaaliin palveluun
-Diakonialle on ominaista, että se on palvelua, minkä rajoja ja tapoja on mahdotonta määritellä. Sen piiriin kuuluvat kaikki yksityisen kristityn, paikallisseurakunnan, kristillisten järjestöjen ja kirkon suorittamat palvelutoimet alkaen ahdistuneen ihmisen kuuntelemisesta ja vesilasin ojentamisesta janoiselle aina yhteiskunnalliseen avustustyöhön ja maailmanrauhan edistämiseen asti. (R.& S.A.Teinonen.)

Palvelu eli diakonia on erottamaton osa kristillistä lähimmäisenrakkautta. Siksi itse asiassa jokainen kristitty on diakoni. Kristitty ei elä itselleen, vaan Kristukselle ja lähimmäiselleen, Kristukselle uskossa ja lähimmäiselle rakkaudessa. 

Kristitty on pelastettu yksin armosta ja on siksi radikaalisti vapaa tarpeesta miellyttää Jumalaa hyvillä teoilla. Sen tähden hän voikin kohdistaa rakkautensa täysin lähimmäiseen. Lähimmäistä rakastetaan hädässä olevan ehdoilla siten, että hän tulee todellisesti ja konkreettisesti autetuksi. Perusteissaan diakonia merkitsee sitoutumista radikaalisti lähimmäiskeskeiseen toimintaan.
-Sillä vaikka minä olen riippumaton kaikista, olen tehnyt itseni kaikkien palvelijaksi, sanoo Paavali. (1 Kor. 9:19.)

Diakonaatin alkuperä
Diakonia on jokaisen kristityn kutsumus. Kuitenkin Uusi testamentti puhuu myös erityisistä palveluviroista (kreikaksi diakonai). Näiden moninaisten palveluvirkojen sisältöä ei määritellä millään yksiselitteisellä tavalla. Evankeliumin julistamisen palvelutehtävä ja muut palvelutehtävät alkuseurakunnassa olivat toisiinsa sidoksissa. 

Kristuksesta todistaminen ja hänen palvelemisensa ovat toisistaan erottamattomat. Taustalla on yksi apostolinen, evankeliumin julistamisen virka. Käytännön syistä apostolin virka jakaantui vähitellen kolmeen: seurakunnan kaitsijan eli piispan, seurakunnan vanhimman eli sittemmin papin sekä diakonin virkoihin.

Apostolien tekojen kuudes luku kuvaa seitsemän ensimmäisen diakonin tehtävään valitsemisen. Jeesuksen alkuperäiset oppilaat eli apostolit tahtoivat "pysyä rukouksessa ja sanan palveluksessa". Siksi seurakunnan köyhien avustajiksi valittiin  "seitsemän miestä, joista on hyvä todistus ja jotka ovat Henkeä ja viisautta täynnä". Apostolit asettivat näin valitut tehtäväänsä: he "rukoilivat ja panivat kätensä heidän päällensä". Näin sai alkunsa diakonaatti eli kirkon palveluvirka.

Ensimmäisistä diakoneista tunnetuin oli Stefanos, ensimmäinen marttyyri, joka samalla oli väkevä evankeliumin totuuden puolustaja. Vastustajat "eivät kyenneet pitämään puoliaan sitä viisautta ja Henkeä vastaan, jolla hän puhui".

Alunperin diakonin työssä hengellinen ja käytännöllinen puoli olivat erottamattomat. He olivat keskeisesti mukana jumalanpalveluselämässä, jumalanpalveluksen järjestyksen ylläpitäjinä. Diakonit mm. toimittivat seurakunnan kokoontumisessa kerätyt avustukset (kolehdit) ja rakkauden aterialta kerätyt ruokatavarat köyhille. He myös veivät siunatut ehtoollisainekset kotona sairastaville kristityille. Köyhien ja sairaiden seurakunnan jäsenten hoito kuului diakoneille. Sittemmin diakonit myös opettivat kasteoppilaita. Tältä perustalta nykyisin esim. nuorisotyöntekijöitä voidaan täysin pätevästi pitää diakoneina.

Diakonin vaativa virka
Kaiken kaikkiaan jo Uuden testamentin syntyaikoina diakoneiden eli seurakunnan palvelijoiden asema oli vaativa ja kunnioitettu. Paavalin mukaan diakoneiksi tulisi valita sellaisia, jotka "tuntevat uskon salaisuuden ja pitävät omantuntonsa puhtaana" (1 Tim. 3:9).

Kirkon varhaisina vuosisatoina diakoni oli seurakunnan johtajan, piispan lähin avustaja, hänen "korvansa, silmänsä ja suunsa". Jo alusta alkaen myös naiset toimivat diakoneina. Uuden testamentin ja vanhan kirkon edustama diakonaatti menetti merkitystään keskiajalla. Papin virka alkoi korostua siinä määrin, että diakonin virka muuttui vain lyhyeksi välivaiheeksi edettäessä kohti pappeutta. Katolisessa kirkossa vasta Vatikaanin toinen konsiili palautti 1960-luvulla kirkkoon oman erityisen diakonin viran. 

Uskonpuhdistuksessa pyrittiin jo 1500-luvulla antamaan diakonaatille sille kuuluva asema. Luther opetti: 
-Saarnaviran jälkeen kirkossa ei ole mitään korkeampaa virkaa kuin tämä, jossa hoidetaan kirkon omaisuutta oikein ja rehellisesti ja autetaan köyhiä kristittyjä, jotka eivät itse kykene hankkimaan ja ansaitsemaan ravintoaan.

Uudistuva diakonaatti
Diakonaatti on jatkuvien muutosten alainen. Nykyisin pyritään uudistukseen, jossa käytännölliset palvelutehtävät liittyisivät alkukristilliseen tapaan olennaisesti seurakunnan hengellisen elämän keskukseen, jumalanpalvelukseen. Uudistuvassa jumalanpalveluksessa diakoneilla voi olla monenlaisia merkittäviä tehtäviä esim. sielunhoidon, esirukouspalvelun, ehtoollisliturgian ja musiikin alueilla. Juuri diakonian liittyminen erottamattomasti kirkon julistukseen, sakramentteihin ja rukouselämään tekee palvelutehtävästä erilaisen verrattuna esim. erilaisiin humanitaarisiin järjestöihin.

Edelleen, diakoniaa ei nykyään ymmärretä vain köyhien kristittyjen avustamiseksi, vaan diakonia suuntautuu pyyteettömästi kaikkialle, missä on hätää ja puutetta - hädänalaisten uskonnollisista tai poliittisista näkemyksistä riippumatta. Tällaisena diakonia on konkreettista todistusta ansaitsemattomasta Jumalan rakkaudesta Kristuksessa. 

Diakonia etsii uusia palvelun muotoja. Nykyajan länsimaiset ihmiset eivät ole välttämättä aineellisesti köyhiä, mutta kärsivät yksinäisyydestä, ihmissuhdevaikeuksista, psyykkisistä ongelmista jne. On monia, jotka eivät osaa ajaa omia asioitaan monimutkaistuvassa, byrokraattisessa ja teknokraattisessa yhteiskunnassa. Diakonialla monia haasteita tukea ja auttaa niitä ihmisiä, joihin mikään muu apu ei ulotu. Diakonian tehtävänä on olla tiennäyttäjä, toimia siellä, missä vielä kukaan ei ole auttamassa.

Profeetallinen diakonia
Diakoniaa ei ymmärretä vain yksilöön suuntautuvaksi, vaan on myös kohdattava maailman kansojen eriarvoisuus. Kasvava kuilu rikkaiden ja köyhien maiden välillä on huutava haaste kansainväliselle diakonialle. 
Kansainvälisen diakonian tulee olla samanaikaisesti profeetallista diakoniaa: ei tule poistaa vain oireita, vaan on myös puututtava hädän syihin. On pyrittävä muuttamaan ne yhteiskunnalliset, poliittiset ja taloudelliset rakenteet, jotka tekevät rikkaasta entistä mahtavampia, köyhistä, valtaa ja oikeuksia vailla olevista sen sijaan entistä kurjempia. 

Ylipäätään kristillinen laupeudentyö ei enää ole pelkkää ambulanssitoimintaa, elämän tien varrelle sortuneiden auttamista. Tämä on sinänsä aina arvokas diakonian alue, mutta diakonia voi myös kulkea yhteiskunnallisen ja kansainvälisen kehityksen etujoukoissa. Diakonian tulee olla yhteiskuntakriittistä toimintaa, radikaalisti ja rohkeasti pienen ihmisen puolella kaikkia ihmistä sortavia poliittisia ja taloudellisia järjestelmiä vastaan. 

Diakonian erityisenä jumalallisena kutsumuksena on jatkuvasti muistuttaa yhteiskuntaa siitä, että sen tulee lainsäädännössään ja varainkäytössään ottaa aivan erityisesti huomioon ne ihmiset, joilla on kaikkein heikoimmat resurssit itse hoitaa omia asioitaan tai puolustaa itseään. Tällaisia ovat esim. sairaat, vammaiset, lapset, vanhukset, työttömät ja köyhät. Kristillinen diakonia muistuttaa siitä, että Jumala on aivan erityisesti niiden puolella, jotka ovat kaikkein avuttomimpia. 

	KOETELKAA KAIKKI JA PITÄKÄÄ SE, MIKÄ ON HYVÄÄ

ETIIKKA

*Jos haluat olla onnellinen yhden päivän, ota humala. Jos kolme päivää, mene naimisiin. Jos kahdeksan päivää, teurasta sika ja syö se. Jos haluat olla ikuisesti onnellinen, ryhdy puutarhuriksi. (Kiinalainen sananlasku.)
*Ainoastaan se joka paastoaa, voi todella palvella luomakuntaa. Ellemme löydä uudelleen askeettista paastoa, emme voi toivoa parantavamme sellaisia yhteiskuntamme sairauksia kuten inflaatiota tai ympäristön saastumista. (Piispa Kallistos.)
*Rakasta ja tee, mitä tahdot. (Augustinus.)
*Synti on parempi kuin tekopyhyys. (Mme de Maintenon.)
*Älä valehtele - paitsi milloin voit niin tekemällä estää vielä suuremman vääryyden. (I.Kant.)
*Moraalilait on upotettu syvälle ilmiöiden rakenteeseen. Me emme riko niitä, me murskaamme itsemme niihin. (S.E.Jones.)
*Jumalan laki on elämän oma laki. -- Jos ihminen rikkoo Jumalan lakia, hän tuottaa vahingon elämälleen. Jos hän noudattaa tätä lakia, hän saa siitä siunauksen. (Luterilaisen kirkon Kristinoppi.)

Moralismi, toisen paheksuminen ja pitäminen itseään huonompana, on mitä suurinta moraalittomuutta. Moralismi perustuu rakkaudettomuuteen, omahyväisyyteen ja itsensä korottamiseen. Moralismin vastakohtana on pyyteetön lähimmäisen rakastaminen, hänen hätänsä ja tarvetilansa kohtaaminen. Tämä on korkeinta moraalia, suurinta eettisyyttä. 

Aivan kuten Jeesus osoitti opetuksellaan ja elämällään, eettiset periaatteet eivät ole itseisarvoja. Niitä ei noudateta ensisijaisesti siksi, että joku käskee niitä noudattamaan, vaan siksi, että ne suojelevat elämää. Joka rikkoo moraalin, tuhoaa oman elämänsä. 

Etiikka on vain väline ja palvelija: sen tehtävänä on palvella tätä elämää, jota me nyt elämme. Taivaassa ei ole etiikkaa, koska siellä kaikki joka tapauksessa rakastavat spontaanisti lähimmäistä kuten itseään. Etiikka on pelisääntöjä, joiden varassa voimme jotenkin siedettävästi elää tässä synnin turmelemassa maailmassamme.

Kuinka etiikka syntyy?
Luonnontilassa ihmisten ainoana pyrkimyksenä on selviytyä hengissä, hankkia ravintoa ja jatkaa sukua. Jokaisen tulee pitää huolta itsestään. Pahimmassa tapauksessa vallitsee kaikkien sota kaikkia vastaan tai ainakin sukujen ja heimojen välinen taistelu. Eettisiä periaatteita syntyy tarpeesta luoda pelisääntöjä kamppailussa elämän antimista sekä oikeuksista ja velvollisuuksista yhteiselämässä. Eettisten periaatteiden avulla kaaos järjestetään siedettäväksi yhteiselämäksi.

Erilaiset filosofiat, ideologiat ja uskonnot tarjoavat omia eettisiä periaatteitaan ja pelisääntöjään. Lähtökohtien erilaisuudesta huolimatta etiikan kysymyksistä tulee voida keskustella järkevästi ja yleispätevästi - koskevathan eettiset ongelmat kaikkia ihmisiä riippumatta heidän maailmankatsomuksestaan.

Sanat "etiikka" (kreikan ethos = tapa) ja "moraali" (latinan mos, moris = tapa, moralis = tapoja koskeva) ovat synonyymejä. Usein kuitenkin ajatellaan, että moraali on enemmän käytännön elämään ja etiikka puolestaan enemmän teoreettiseen pohdiskeluun liittyvä käsite.

Etiikan lähteet: käytännön elämä ja järki
Moraali on kiinteästi sidoksissa arkielämäämme. Jokapäiväistä toimintaamme ohjaavat pitkälti arvot: jokainen pitää joitakin elämään kuuluvia asioita arvokkaina ja siksi tavoiteltavina. Arvot sisältävät sen, mikä elämässä koetaan hyväksi, elämisen arvoiseksi. Arvoja voivat olla yhtä hyvin terveys, tyydyttävä rakkaussuhde ja mielekäs työ kuin elintason nostaminen tai pääseminen sosiaalisesti suosituksi. Arvokkaaksi ja tavoiteltavaksi koetut asiat vaikuttavat siihen, mitä ihminen pitää hyvänä ja mitä pahana, mitä oikeana ja mitä vääränä. 

Pyrkiessään tavoittelemaan sitä, mikä on arvokasta, ihminen törmää ihmisyhteisössä toisiin yksilöihin, joilla on samanlaisia ja erilaisia pyrkimyksiä. Syntyy kilpailu- ja ristiriitatilanteita. Tarvitaan yhteisesti sovittuja pelisääntöjä. Näin etiikan välttämättömyys nousee ihmisenä olemisen arkikokemuksesta ja käytännöllisestä elämästä. 

Mutta tämän lisäksi etiikka pohjautuu myös järjellä välittömästi oivallettaviin näkemyksiin oikeasta ja väärästä. Klassinen filosofia ja teologia opettavat, että ihmisellä on luonnostaan kyky ymmärtää järjellään yleisimmät moraaliperiaatteet. Yleispätevät ja pysyvät etiikan periaatteet on kirjattu ihmisjärkeen, järjessä olevaan omaantuntoon. Siksi ihminen oivaltaa sisäisen tajuntansa, intuitionsa, nojalla tietyt eettiset periaatteet oikeiksi. Tällaisia yhteisiä, kaikkien ihmisten luonnollisella oikeustajullansa oikeaksi oivaltamia moraaliperiaatteita on kirjattu mm. YK:n yleismaailmalliseen ihmisoikeuksien julistukseen.

Useimmat Raamatun opettamasta kymmenestä käskystä sisältävät tällaisia universaaleja, yleispäteviä periaatteita, jotka - hieman erilaisin sovellutuksin - voidaan löytää mistä tahansa kulttuurista:
-Älä tee väärää valaa. Kunnioita isääsi ja äitiäsi (ja yleensä esivanhempiasi). Älä tapa (ainakaan oman heimosi jäsentä). Älä tee aviorikosta. Älä varasta. Älä todista valheellisesti toista ihmistä vastaan. Älä tavoittele toisen taloa äläkä hänen vaimoaan. (Ks. 2 Moos. 20:7-17.)

Universaali eettinen periaate sisältyy niin ikään Jeesuksen vuorisaarnassaan opettamaan ns. Kultaiseen sääntöön: 
-Kaikki, minkä tahdotte ihmisten tekevän teille, tehkää te heille. (Matt. 7:12.)
Sama periaate tavataan hieman erimuotoisena esim. buddhalaisuudessa ja kiinalaisessa viisaudessa. Vastavuoroisen reilun pelin periaate toteuttaa yleisinhimillisiä tasa-arvoisuuden ja lähimmäisen huomioon ottamisen tarpeita.

Miten etiikka omaksutaan?
Vaikka ihminen oivaltaakin keskeiset moraaliperiaatteet järjellisessä omassatunnossaan, reaalielämässä monet erilaiset tekijät muokkaavat näitä periaatteita ja niiden sovellutusta. Kukaan ei ole itse täysin tietoinen kaikista niistä tekijöistä, jotka ovat vaikuttaneet hänen eettisiin näkemyksiinsä. Ihminen omaksuu arvoja ja eettisiä pelisääntöjä mm. kotona, koulussa, ystäväpiirissä sekä laajemman yhteiskunnallisen ja kulttuurivaikutuksen kautta. Ympäristövaikutus yhdessä ihmisen omien elämänkokemusten kanssa muokkaa ja suuntaa ihmisessä luonnostaan olevaa järjellistä tajua hyvästä ja pahasta, oikeasta ja väärästä. 

Arvot ovat asioita, joissa ei ole olemassa ammatillista asiantuntemusta. Jokainen on itse oman elämänsä ja arvojensa asiantuntija. Jokainen meistä pitää omien sisäisten näkemystensä ja elämänkokemuksensa mukaisesti tiettyjä asioita arvokkaina ja tavoiteltavina - arvoja ei voida sanella meille meidän ulkopuoleltamme. Arvoihin liittyy aina ei-älyllisiä, asenteisiin ja uskomuksiin pohjautuvia aineksia. Siksi etiikasta ei koskaan voi tulla täsmällistä tieteen kaltaista järjestelmää, josta aina voitaisiin vakuuttavasti johtaa tietyt periaatteet. 

Filosofisen etiikan yksi klassinen ongelma on kysymys eettisten periaatteiden perustelusta: Voidaanko periaatteet johtaa suoraan luonnosta, so. ihmisen järjellisestä oikean ja väärän tajusta, vai ovatko ne pelkkiä ihmisten välisiä sopimuksia? Sisältyykö moraaliin järkiperäisesti osoitettavia, kaikkialla aina päteviä luonnonoikeudellisia periaatteita vai onko moraali vain eri kulttuurien erilaisissa tilanteissa syntyneitä, muutoksenalaisia elämän pelisääntöjä? Tai missä määrin etiikka mahdollisesti sisältää näitä molempia aineksia?

Kristillisen etiikan lähtökohdat
Kristillinen etiikka pitäytyy lähtökohdissaan varsin pitkälle näkemykseen, että Jumala on luonut ihmisen olennoksi, joka luonnostaan oivaltaa yleisimmät, yleispätevät moraaliperiaatteet. Moraali syntyy siitä, että ihmisen omassatunnossa kuuluu Luojan ääni, joka velvoittaa oikeaan toimintaan. Kristillisen etiikan mukaan varsinaisia moraalin lähteitä on kaksi: ihmisten järjellisessä omassatunnossaan tunnistama luonnollinen moraalilaki sekä Raamattu. 

Raamatusta löytyvä Jumalan laki on sama kuin luonnollinen moraalilaki, jonka Luoja on piirtänyt jokaisen ihmisen järkeen. Esimerkiksi kymmenen käskyä, Vanhan testamentin profeettojen eettinen julistus, Jeesuksen vuorisaarna sekä rakkauden kaksoiskäsky opettavat yhtä ja jakamatonta Jumalan lakia eli sitä, mitä Luoja tahtoo luotujensa tekevän. Omiintuntoihin kirjattua Luojan tahtoa on kuitenkin jatkuvasti tarkistettava Raamatusta, koska useimmiten ihminen paaduttaa omantuntonsa ja heikentää itsessään olevan Luojan äänen. Kristitty ihminen sitoo tietoisesti omatuntonsa Jumalan sanassa selkeästi ilmoitettuun Jumalan tahtoon.

Etiikan ydin: rakkaus
Kristitty kokee ja uskoo, että lähimmäisen rakastamisen periaate on yleispätevä, luonnollisen moraalilain nojalla kaikkien ihmisten tuntema korkein normi. Kuitenkin tämän periaatteen käytännöllisessä sovellutuksessa vallitsee luova vapaus. Se, millaisia käytännöllisiä sovellutuksia ja pelisääntöjä rakkauden periaate kulloinkin saa, voi vaihdella hyvinkin paljon kulttuurien ja aikakausien mukana.

Kristitylle käsky rakastaa lähimmäistä on kaiken etiikan kulmakivi. Lähimmäisen rakkaus on ylin prinsiippi, johon eettinen harkinta ja kaikki moraaliset valinnat perustuvat. Järjellä oivallettavan luonnollisen moraalilain ja Raamatun ilmoittaman moraalin ytimenä on rakkauden laki, jolle sekä Vanha testamentti että Jeesus Uudessa testamentissa antavat ilmaisun: "Rakasta lähimmäistäsi niin kuin itseäsi." Kaikki Raamatun moraaliopetus rakentuu tämän perustan varaan ja sitä tulkitsemaan. Em. Kultainen sääntö on rakkauden lain käytännöllinen sovellutus. Jeesuksen oma elämä on kirkkain esimerkki siitä, mitä rakastaminen käytännössä merkitsee.    

Vaikka ihmiset voivat ymmärtää lähimmäisen rakastamisen ja Kultaisen säännön periaatteet järjellisen omantuntonsa nojalla, kirkon tulee pitää selkeästi esillä tätä Jumalan lakia yhteiskunnassa. Ylipäätään kirkon ja kristittyjen ääntä tarvitaan eettisissä kysymyksissä jatkuvasti, etteivät yhteiskunnan vahvat polje heikkoja ja ettei ihmisten luonnollinen moraalitaju pääse sumentumaan gallup-etiikan tasolle.

Moraalinen harkinta
Suhteessa suurempaansa, Jumalaan ja Saatanaan, ihminen ei ole vapaa. Mutta suhteessa jokapäiväisen elämän luonnollisiin valintoihin ihmisellä on vapaus harkita, miten toimia, että synnin vioittamassa elämässä voitaisiin ilmentää edes jonkinasteista yhteistä vastuullisuutta, huolenpitoa ja rakkautta. Ihmisen tulee käyttää "vapaata kristillistä järkeä" (Luther) esimerkiksi valitessaan aviopuolisoa, harjoittaessaan ammattiaan, kasvattaessaan lapsia tai hoitaessaan yhteiskunnallisia tehtäviään.  

Vastauksen elämän perimmäisiin, uskonnollisiin kysymyksiin me löydämme Jumalan ilmoituksesta Jeesuksessa Kristuksessa. Mutta vastausta arkielämän valintoihin ja etiikan monimutkaisiin ongelmiin ja sovellutuksiin emme voi lukea suoraan Raamatusta. Joudumme pakostakin käyttämään omaa harkintaamme ja tekemään itse valintoja kulloinkin eteen tulevissa tilanteissa.

Kristitty voi keskustella etiikan kysymyksistä järkevästi kenen tahansa, myös ateistin kanssa. Keskusteltaessa etiikasta ei-kristittyjen kanssa on parempi vedota järkeen ja omaantuntoon kuin Raamattuun, jota kaikki eivät pidä samalla tavoin arvovaltaisena Jumalan sanana. Kristittyhän uskoo, että ateistinkin omassatunnossa kaikuu viime kädessä hänen Luojansa ääni. Kuitenkin kristitty itse - järkevän moraalisen harkinnan ohella - saa Raamatusta lisävalaistusta ja ennen muuta motivaatiota etiikalleen.

Käytännöllinen agapismi
Moraalifilosofiselta kannalta katsoen kristinuskon etiikka on oma mallinsa, jota voidaan nimittää agapismiksi, rakkauden etiikaksi. Kuten olemme havainneet, agape on erityisesti Uuden testamentin käyttämä käsite, joka tarkoittaa pyyteetöntä, lähimmäisen etua ja hyvää etsivää ja edistävää rakkautta. Raamatun etiikan ajatuksena on, että ihminen kyllä rakastaa itseään ilman eri kehotusta, mutta häntä tulee jatkuvasti muistuttaa velvollisuudesta rakastaa lähimpiään kuten itseään. 

Humanismikin opettaa rakkautta, mutta toisella tavalla: rakastaminen on itsensä toteuttamisen malli ihmisen itsekasvatuksen tiellä kohti jalostuneempaa ihmisyyttä, korkeampaa humaniteettia. Humanismissa on niin ikään keskeinen kahden tasa-arvoisen osapuolen ystävärakkauden idea. Kristillinen agape sen sijaan suuntautuu sellaiseen, joka ei tuota rakastavalle itselleen mielihyvää.

Kristillisessä etiikassa kaiken eettisen harkinnan ja toiminnan velvoittavin normi on lähimmäisen rakastaminen käytännössä. Tärkeintä ei ole sääntöjen noudattaminen sinänsä. Tekoa ei tee eettisesti hyväksi esimerkiksi teon suorittajan motiivi, mieliala tai hyvä tarkoitus, vaan se, että toinen ihminen tulee käytännössä rakastetuksi. 

Kristillinen agapismi ei ole sidottu käyttäytymistä ohjaaviin lakipykäliin, vaan se on tietynlaista tilanne-etiikkaa, rakkauden soveltamista lähimmäistä parhaiten hyödyttävällä tavalla eri tilanteissa. Paras menetelmä, jonka avulla eri tilanteissa löydetään luontevin ratkaisu, löytyy Jeesuksen opettamasta Kultaisesta säännöstä: asettamalla tietyissä tilanteissa itsensä lähimmäisen asemaan kukin meistä voi oivaltaa, miten käytännössä on kulloinkin toimittava.

Joukossa tyhmyys tiivistyy
Kristinuskon mukaan sekä yksilö- että yhteiskuntaetiikan periaatteet ja käytäntö perustuvat rakkauden etiikkaan. Käytännössä sosiaalietiikan tavoitteet kuitenkin jäävät yleisemmälle ja alemmalle tasolle kuin yksilöetiikassa. On varsin yleisinhimillinen tosiasia, että suurissa ryhmissä ihmiset saattavat käyttäytyä epäeettisemmin kuin yksin - ajatelkaamme esimerkiksi jengien käyttäytymistä, julkista leimaamista, poliittista joukkohysteriaa tai sodankäyntiä ja sen lieveilmiöitä.

Sosiaalietiikkaan kuuluu aina mm. pakon ja rangaistuksen hyväksyminen yhteiskunnan ja sen jäsenten suojelemiseksi väkivallalta ja rikoksilta. Ilman pakkoa vahvat sortaisivat heikkoja vielä mielivaltaisemmin kuin on mahdollista jollain tavalla oikeudellisesti järjestyneessä yhteiskunnassa. Laki pakottaa edes jossain määrin ottamaan huomioon muut ihmiset.

Sosiaalietiikan keskeisin periaate on mainittu Kultainen sääntö, jonka nojalla yhteiskunnassa voidaan laatia reilun pelin sääntöjä: yhteisesti hyväksytty laki määrittää kaikille kansalaisille yhtäläiset oikeudet ja yhtäläisen vastuun teoistaan. Kirkon ja kristittyjen tehtävänä on harjoittaa jatkuvaa yhteiskuntaeettistä kritiikkiä. Tulee aina muistuttaa, että kaiken yhteiskunnallisen vallankäytön ja kaiken lainsäädännön tarkoituksena on koko kansan ja sen kaikkien jäsenten hyvän edistäminen.

Reilun pelin periaatteen lisäksi yhteiskunnallisia lakeja säädettäessä tulisi pitää silmällä tietynlaista yhteisen rakkauden ajatusta: huolta siitä, että erityisesti yhteiskunnan heikoimmat jäsenet otetaan huomioon. Ihmisten resurssit hoitaa omia asioitaan ovat erilaiset. Lähimmäisrakkaus edellyttää, että niitä tuetaan, joiden voimavarat ja kyvyt ovat vähäisemmät. Yhteiskunnalliset lait eivät ole mitenkään absoluuttisia. Ne tulee aina muuttaa, jos ne ovat ristiriidassa rakkauden periaatteen kanssa. Uskonpuhdistaja Martti Luther tiivistää:
-Rakkauden käsky siis kumoaa kaikki käskyt ja asettaa ne voimaan.

Kristityn eettiset voimavarat
Kristityillä on luonnollisen, kaikille yhteisen moraalin lisäksi erityinen eettinen motiivipohja. Kukaan ei voi miellyttää Jumalaa omalla eettisyydellään. Minkäänlainen moraali ei ole ihmisen Jumala-suhteen ehto eikä edellytys. Kristitty on otettu Jumalan lapsen asemaan yksin armosta. 

Armosta pelastettu voi rakastaa lähimmäistään puhtain motiivein: hän ei tee hyvää toiselle siksi, että sen nojalla kelpaisi Jumalalle tai ihmisille, vaan hyviä tekoja tehdään yksinomaan lähimmäisen vuoksi, hänen hätänsä ja tarpeidensa kohtaamiseksi. Näin Kristukseen uskova on moraalisessa harkinnassaan ja toiminnassaan radikaalisti vapaa. Mutta tämä vapaus ei merkitse vapautta mielivaltaan, vaan vapautta rakastamiseen - vapautta toteuttaa kohtikäyvää rakkautta lähimmäisen ehdoilla. Kristitty voi täysin vapaasti harkita kussakin tilanteessa, mikä parhaiten edistäisi toisen ihmisen hyvää. 

Luther muotoilee radikaalin vapaan rakkauden periaatteen:
-Kristitty on riippumaton ja vapaa kaikesta eikä kenenkään alamainen. Kristitty on velvollinen palvelemaan kaikessa ja on jokaisen alamainen. -- Kristitty ei elä itselleen, vaan Kristukselle ja lähimmäiselleen; Kristukselle uskossa, lähimmäiselle rakkaudessa.

Raamatun mukaan Kristukseen uskovalla on lisäksi erityinen voimavara toteuttaa rakkautta: hänessä Pyhän Henkensä kautta asuva Kristus antaa hänelle voimaa rakastaa ja opastaa häntä oikeisiin eettisiin ratkaisuihin yksittäistapauksissa. Erityisesti Paavalin vapauden etiikka korostaa: kristitty on irti kaikesta laista. Uskovan elämä ei ohjaudu mistään käyttäytymissäännöstöstä, vaan hän palvelee Jumalaa ja rakastaa lähimmäistään täysin vapaasti Pyhän Hengen inspiroimana:
-Nyt palvelemme Jumalaa uudella tavalla, Hengen mukaan, emme enää vanhalla tavalla, lain kirjaimen orjana. (Room. 7:6.)

Pyhä Henki lahjoittaa uskovalle rakkauden lähimmäisiä kohtaan ja ohjaa tämän rakkauden oikeaan käyttöön. Hän antaa uskovalle voimaa "olla Kristus lähimmäiselle", kuten Luther asian ilmaisee. "Tee lähimmäiselle kuten Kristus on tehnyt sinulle." Kristus rakastaa sitä, joka on paha, tyhmä, heikko tai ruma - ei siis mitenkään rakastettava. Samoin tulisi meidän tehdä. Korkeatasoinen lähimmäisrakkaus on tietysti ihanne, jonka toteuttamisesta tuskin kukaan kristitty voi kerskua. Ihanne näyttää oikean suunnan, vaikka toteutus jääkin aina vajaaksi.

Jumalan valtakunnan etiikka
Ytimeltään kristillinen etiikka on lopunajallista eli eskatologista etiikkaa. Pyyteetön rakkaus - jopa vihollisen rakastaminen - edustavat Vanhan testamentin profeettojen ja Jeesuksen julistaman Jumalan valtakunnan etiikkaa. Täydellisesti Jumalan valtakunnan etiikka on totta vasta historian lopussa, uudessa luomisessa. 

Mutta eettisen toiminnan suunta on viitoitettu: toivo valtakunnasta velvoittaa kristittyjä jo nyt, ennakoivasti, olemaan merkkeinä tulossa olevasta valtakunnasta. Toivo valtakunnasta vaikuttaa heidän eettisiin valintoihinsa. Tämän toivon nojalla kristityt voivat terävästi arvostella maailman valtajärjestelmiä tietäen niiden olevan väliaikaisia. Mutta ennen muuta tämä toivo antaa voimaa toimia rakkauden, oikeuden ja rauhan puolesta maailmassa, jossa vastustavat voimat näyttävät olevan liian mahtavia. 

Näin kristillinen etiikka ohjautuu sekä "takaapäin", Luojan luomasta, ihmisjärjen tajuamasta ja Raamatun opettamasta moraalijärjestyksestä ammentaen, sekä "edestä päin", Raamatun profeetallisen ja eskatologisen toivon motivoimana.

Eroavuudet kirkkojen eettisessä opetuksessa
Profeetallinen aines on yleisesti ottaen heikko juonne kirkkojen etiikassa. Käytäntönä ja perinteenä on ollut pikemminkin olemassa olevien järjestyksien alleviivaaminen ja säilyttäminen. Kaikki kirkkokunnat perustavat oman eettisen opetuksensa kuitenkin agapismiin. Kirkkojen välillä on silti suuriakin painotuseroja esim. siinä, missä määrin rakkauden laki perustuu luonnolliseen moraalilakiin ja missä määrin Raamattuun. 

Katolinen ja luterilainen etiikka antavat luonnollisen moraalilain nojalla tapahtuvalle järjelliselle harkinnalle merkittävän painoarvon. Maallisen elämän asioissa voidaan yleisen lähimmäisrakkauden pohjalla toimia yhteistyössä ja samansuuntaisesti myös ei-kristittyjen kanssa. 

Reformoitu kirkko ja vapaat suunnat sen sijaan edustavat ns. lain kolmatta käyttöä: kristitty etsii kaiken eettisen toiminnan ohjeet yksityiskohtia myöten Raamatusta. Kaikessa pyritään yhteiselämän kristillistämiseen, kristilliseen yhteiskuntaan, kristilliseen politiikkaan jne. Luonnollisella moraalilailla ja moraalisella harkinnalla ei ole merkittävää asemaa. Maallinen ja hengellinen elämänalue ovat toisistaan erottamattomat, kaikessa inhimillisessä elämässä pyritään kristokratiaan, Kristuksen valtaan: "Tehkää Kristus Herraksi!" 

Katolisen etiikan edustama luonnonoikeus liittyy myös ideaan ihmisen pyrkimyksestä kohti tosi ihmisyyttä. Klassisen humanismin perushahmo, filosofi Aristoteles opetti ihmisen luonnollista itsensä toteuttamista ja pyrkimystä onnellisuuteen ja hyvään elämään. Katolinen teologia lisää tähän ajatuksen ihmisen kasvatuksesta Jumalan armon avulla kohti yliluonnollista tavoitetta. 

Olennaisin ero katolisen ja luterilaisen etiikan välillä perustuu eroavuuteen vanhurskauttamisopissa. Luterilaisen näkemyksen mukaan - kuten olemme havainneet - syntinen vanhurskautetaan yksin armosta, uskon kautta. Katoliseen vanhurskauttamisoppiin kuuluu olennaisesti kristityn pyhitys, hänen asteittainen kehittymisensä olemuksellisesti vanhurskaammaksi. 

Luterilaisuus sen sijaan opettaa: koska Kristukseen uskova pelastuu yksin uskon kautta, hänen eettisillä teoillaan ei ole vaikutusta hänen asemaansa Jumalan lapsena. Kristitty ei tee hyvää siksi, että hän itse tulisi entistä rakastettavammaksi Jumalan silmissä, vaan hyviä tekoja tehdään yksinomaan lähimmäisen tähden. Näin luterilaisuus edustaa radikaalimmin lähimmäiskeskeistä etiikkaa kuin katolilaisuus.
-Kaikki teot paitsi usko on suunnattava lähimmäiseen. Sillä Jumala ei vaadi meiltä mitään tekoa itseään kohtaan, vaan ainoastaan uskoa Kristuksen kautta, sanoo Luther.

Ortodoksiset kirkot pitäytyvät myös agapismin perusmotiiviin, mutta etiikan pohdinta ja opetus eivät ylipäätään korostu ortodoksisuudessa, vaan pääpaino on ihmisen uskonnollisen elämän hoitamisessa. Idän kirkossa uskotaan, että kristitty löytää ratkaisut eettisiin kysymyksiin sisäisen hengellisen kasvamisen tietä. Oikeasta uskosta ja osallisuudesta kirkon elämään syntyy kuin itsestään oikea kristillinen elämä. Kristitty voi lukea Raamatusta, kirkon isien opetuksesta ja kirkon säännöksistä kristillisen etiikan pääperiaatteet, mutta moraalisessa harkinnassa hän joutuu tekemään omat ratkaisunsa. Harkinta nojaa oikeaan, uskosta käsin ohjautuvaan mielialaan, ei niinkään luonnolliseen järkeen.

OMATUNTO

*Teen parhaani, että minulla aina olisi puhdas omatunto Jumalan ja ihmisten edessä. (Paavali, Apt. 24:16.)
*Hyvä omatunto on parempi kuin kaksi todistajaa. (T.G. von Hippel.)
*Tunnustamme pienet puutteemme saadaksemme ihmiset uskomaan, ettei meillä ole suuria. (F. de la Rochefoucauld.)
*Omatunto on sisäinen ääni, joka varoittaa meitä, että joku kenties näkee meidät. (A. de Lamartine.)
*Kuinka paljon inhimillistä hölmöyttä onkaan pullossa, jonka kylkeen on kiinnitetty nimilippu "vapaus". (H. de Balzac.)
*Vapaus on oikeus tehdä sellaista, mikä ei ole toisille vahingoksi. (J.-B.Lacordaine.)

Omatunto ei ole tunne-elämän kysymys: "Tänään musta tuntuu oikealta tämä, huomenna ehkä jo tuo." Omatunto ei myöskään ole samaa kuin ihmisen omat mielipiteet oikeasta ja väärästä. Omatunto on ennen muuta samaa kuin luonnollinen terveen järjen käyttö. Kysymyksessä rationaalinen, järjellinen kyky spontaanisti oivaltaa ja rationaalisesti harkita, mikä on hyvää ja oikein. 

Omantunnon harkinta on ensisijaisesti älyllistä toimintaa. Siten ihmisen esimerkiksi ei koskaan pitäisi tehdä mitään merkittäviä valintoja kovin kiihkeässä mielentilassa. Tulisi pikemminkin viileän järkevästi harkita valinnan seuraamuksia omaan ja toisten ihmisten elämään pitkällä tähtäyksellä.

Taju hyvästä ja pahasta, oikeasta ja väärästä on kirjattu jokaisen ihmisen järjessä olevaan omaantuntoon. Luonnollinen eettinen tietoisuus on samaa kuin "Aadamin laki", jonka jokainen ihminen tuntee, koska jokainen on saman Luojan luoma. Omassatunnossaan ihminen kuulee Luojansa äänen.

Omatunto on yhteistietoa
Vatikaanin toinen konsiili opettaa omantunnon universaalia yleispätevyyttä: 
-Omantunnon syvyydestä ihminen löytää lain, jota hän ei itse anna itselleen, vaan jota hänen täytyy totella. -- Ihmisten sydämessä on nimittäin Jumalan kirjoittama laki. -- Omatunto ilmoittaa ihmeellisellä tavalla sen lain, jonka täyttäminen merkitsee Jumalan ja lähimmäisen rakastamista. Uskollisuus omalletunnolle liittää kristityt muihin ihmisiin.

Omatunto on hyvin yksilökohtainen ilmiö, jonka jokainen havaitsee itsessään. Kuitenkin se asia, jota omatunto koskee, ei ole yksityisasia, vaan ennen muuta ihmisyhteisöön liittyvä todellisuus. Jo sana "omatunto" osoittaa tämän: "omatunto" on samaa kuin "yhteistieto" (kreikan syneidesis ja latinan conscientia). On kysymys siitä moraalisesta tietoisuudesta, joka on kaikille ihmisille yhteinen. Vanha testamentti sijoittaa ihmisen eettisen tietoisuuden "sydämeen":
-Sinun tahtosi, minun Jumalani, minä teen mielelläni. Sinun lakisi on minun sydämessäni. (Psalmi 40:9.) 

Onko omatunto erehtymätön?
Klassisen teologisen etiikan mukaan Luojan ihmiseen asettama järjellinen omatunto on lähtökohdissaan erehtymätön. Siksi ihmisen ei koskaan pidä toimia vastoin omaatuntoaan. 

Todellisuudessa omatunto useimmiten kuitenkin heikentyy, paatuu tai kasvaa kieroon. Omantunnon yhteistieto on myös sosiaalinen tosiasia: ympäröivän kulttuurin arvot ja asenteet vaikuttavat omaantuntoon. Joissakin tapauksissa luonnollinen omatunto ja sosiaalinen omatunto saattavat joutua ristiriitaan. Esimerkiksi ryhmä voi vaikuttaa, että ihminen tottuu pitämään oikeana sellaista, mitä hän aiemmin piti vääränä. Siksi omantunnon asioissa tarvitaan Raamattua, josta alkuperäinen "Aadamin laki" voidaan aina uudelleen lukea.

Erityisen vaarallista on, jos yhteiskunnan vallankäyttö puuttuu ihmisen omantunnon vapauteen. Ketään ei saa pakottaa omantunnon asioissa. Ihminen ei saa panna viralta omaatuntoaan ja sitoutua sokeaan kuuliaisuuteen taloudellisia, poliittisia tai ylipäätään mitään vallankäyttäjiä kohtaan. 

Omatunto ei ole samaa kuin ihmisen sisin tai henki. Omatunto ei ole se paikka, jossa Kristus Pyhän Henkensä kautta asuu ihmisessä. Kuten Luther toteaa, "omatunto ei ole kyky toimia, vaan kyky arvostella: se arvostelee tekoja". Omatunto on ihmisen järjessä oleva tuomari, joka puolustaa tai syyttää, varoittaa ennakolta väärästä teosta ja arvostelee jo tapahtunutta. Paavali sanoo niiden, jotka eivät ole koskaan kuulleetkaan Jumalan erityisestä ilmoituksesta, kuitenkin tuntevan Luojansa tahdon:
-Niidenkin kansojen keskuudessa, joilla ei ole (Jumalan) lakia, ihmiset saattavat luonnostaan tehdä, mikä laki vaatii. -- Näin he osoittavat, että lain vaatimus on kirjoitettu heidän sydämeensä. Siitä todistaa heidän omatuntonsakin, kun heidän ajatuksensa syyttävät tai myös puolustavat heitä. (Room. 2:14-15.)

Miten voi saada hyvän omantunnon? 
Omatunto ei kuitenkaan ole ihmisen perimmäinen tuomari, koska se ei voi antaa anteeksi tehtyjä rikkomuksia. Omatunto voi vain ohjata lopullisen Tuomarin luokse, joka yksin voi armahtaa ja antaa anteeksi. Huono, syyllinen omatunto tekee elämästä raskaan. Hyvä omatunto sitä vastoin kannattelee elämää. 
-Hyvä mieli on kuin alituiset pidot. (Sananl. 15:15.)
-Mistä tapaat ylevämpää ja suurempaa iloa kuin on iloinen, varma ja rohkea omatunto, joka luottaa Jumalaan eikä pelkää maailmaa eikä Perkelettä? Ja päinvastoin: mistä tapaat suurempaa murhetta ja alakuloisuutta kuin paha, arka ja syyllinen omatunto. (Luther.)

Huono omatunto ajaa meidät Kristuksen luokse puhdistettavaksi. Kun me tunnustamme hänelle syntimme, hän poistaa omantuntomme syytökset. Hän vahvistaa armahdettua syntistä jälleen vapaasti ja iloisesti toteuttamaan Jumalan tahtoa. Yksityinen rippi on mitä tehokkain apu hyvän omantunnon saamiseksi. 

Jos me olemme rikkomuksellamme loukanneet jotakuta toista tai aiheuttaneet muille vahinkoa, tulee meidän käydä pyytämässä asianosaisilta anteeksi ja, mikäli suinkin mahdollista, korvata aiheuttamamme vahinko. Sovitusta on etsittävä aina sen määrän mukaan, kuinka suuri lankeemus on kysymyksessä. Hyvän omantunnon ylläpitämiseksi meidän tulisi pitää mahdollisimman lyhyet tilivälit Jumalan ja ihmisten kanssa. Jatkuva anteeksipyytäminen ja sopiminen ohjaavat meidät oikeaan suuntaan.

SEKSUAALISUUS JA AVIOLIITTO

*Miksi minusta ei koskaan tullut kristittyä? Siksikö, että olin älykäs ja epäilin? Ei, vaan sen tähden, että Kristuksen seurakunta ei pystynyt tyydyttämään sukupuolisia tarpeitani. (P.Saarikoski.)
*Naiset ovat silmien paratiisi, kukkaron kiirastuli ja sielun helvetti. (Espanjalainen sananlasku.)
*Paras maailmassa mahtuu kahden käsivarren väliin. (Marilyn Monroe.)
*Vaimoni itki, ja tuomari pyyhki hänen kyyneleensä minun shekkivihollani. (T.Manville.)
*Ennemmin asuisin yhdessä leijonan ja lohikäärmeen kanssa kuin pahan vaimon kanssa. -- Jos vaimon huulilla on lempeys ja sävyisyys, niin ei ole hänen miehensä vertaista ihmislasten joukossa. (Siirak.)
*Avioliitto, samoin kuin vankeus, tekee joko kurjaksi tai kesyksi. (J.Rostand.)
*Haluatko kehittää itseäsi väittelyn taidossa? Mene naimisiin! (O.Weiss.)
*Synnin palkka on elatusmaksu. (C.Wells.)
*Sillä jos on määrä säilyttää avioliitto puhtaana, silloin on miehen ja vaimon yhdessä asuessaan ennen kaikkea säilytettävä keskinäinen rakkaus ja yksimielisyys, niin että he rakastavat toinen toistaan koko sydämestään ja ovat toisilleen täysin uskollisia. (M.Luther.)

Seksuaalisuus on läsnä kaikkialla
Ihmistä tutkivien tieteiden kehitys kuluvalla vuosisadalla on osoittanut vakuuttavasti, että yksi ihmiselämän keskeisimmistä käyttövoimista on seksuaalienergia. Suuri osa ihmismielen ongelmista ja vaurioista johtuu tämän perusenergian oikean suuntautumisen tukahduttamisesta, vinoutumisesta tai sen väärästä hyväksikäytöstä. Ihminen pyrkii itsensä ulkopuolelle toiseen ihmiseen, turvalliseen, merkitsevään ja tyydyttävään perussuhteeseen. Tämä suuntautuneisuus hallitsee meitä pikkuvauvaiästä vanhuuteen asti.

Jumalan ensimmäinen ihmiselle antama tehtävä ja käsky kuuluu:
-Olkaa hedelmälliset, lisääntykää ja täyttäkää maa. (1 Moos. 1:28.)
Luoja kehottaa kuvakseen luomaa ihmistä: Rakastakaa toisianne, kuten minä rakastan teitä. Olkaa myös seksuaalisia olentoja, rakastakaa, rakastelkaa, synnyttäkää, kasvattakaa lapsia - jatkakaa minun luomistyötäni maailmassa, antakaa elämän kukoistaa! Uskonpuhdistaja Luther pitää kodin hoitamista ja lasten kasvattamista luostarihurskautta korkeampana jumalanpalveluksena.
-Kun toimitat jokapäiväisiä talousaskareitasi, teet jotain, mikä on kaikkea munkkien pyhyyttä ja elämän ankaruutta parempaa.

Raamatun mukaan seksuaalisuus on Jumalan luoma, hyvä elämän energia. Se on rakkauden, koko luomistarkoituksen, hyvä palvelija. Olisi mieletöntä asettaa seksuaalisuus ja kristinusko jotenkin vastakkain - se olisi hävytöntä Luojan pilkkaamista. Kreikkalaisen ajattelun vaikutuksesta kristinuskoon tuli varhaisina vuosisatoina ruumiillisuutta ja seksuaalisuutta halveksiva ihanne: kristityn ylevin kutsumus on täydellinen neitseys, "puhtaus", kieltäytyminen avioliitosta. Tällainen askeettinen ihanne ei kuitenkaan saa tukea Raamatusta. 

Kirkkoisä Augustinus esitti varsin modernin näkemyksen seksuaalivietin kokonaisvaltaisesta vaikutuksesta kaikkeen ihmiselämään. Mutta valitettavasti Augustinus antoi ihmisen voimakkaalle seksuaalisuudelle miinusmerkkisen leiman: se on syntiinlankeemuksen seurauksena kaiken ihmiselämän läpäisevää himo, konkupisenssi. Siksi askeettista, seksistä kieltäytyvää elämäntapaa alettiin pitämään kristillisen vaelluksen korkeampana tienä. Näkemys perustuu vaikutteisiin, joita kirkkoisä sai aikansa muotifilosofiasta, uusplatonismista. Siinä ihminen pyrki pois alhaisesta ruumiillisuudesta ylevään henkisyyteen. 

Seksuaalikielteisyys on meidän aikoihimme asti ollut eräs kristinuskon ominaispiirre. Tarvittiin juutalainen ateisti Sigmund Freud (k. 1939) palauttamaan meille alkuperäinen raamatullinen totuus siitä, että seksuaalisuus on positiivinen eikä negatiivinen perusluomisvoima ihmisessä. Tästä voimanlähteestä ihminen ammentaa energiaa luovaan toimintaansa. Uuden ihmistietämyksen valossa kirkkojen on väistämättä tarkistettava perinteistä, kreikkalaisen pakanuuden kielteiseksi leimaamaa seksuaalioppiaan. 

Seksi ja oikeudenmukaisuus
Raamatun mukaan ihmisen seksuaalienergia tulee toteuttaa yhdessä uskollisessa parisuhteessa. Ihminen on myös psyykkisesti rakennettu siten, että seksuaalisuutta ei tule irrottaa henkisestä suhteesta. Fyysinen yhtyminen tuottaa suurimman ilon ja tyydytyksen turvallisessa, rakastavassa ja mieluiten elinikäisessä miehen ja naisen välisessä suhteessa. 

Syntiinlankeemuksen seurauksena ihminen käyttää positiivista seksuaalienergiaansa monin tavoin väärin, itsekeskeisesti, puhtaasti oman himonsa tyydyttämiseksi. Paitsi parisuhteen kestävyyden ylläpitämiseksi myös erilaisten väärinkäytösten torjumiseksi tarvitaan seksuaalienergian toteuttamista jollain tavalla institutionalisoidussa parisuhteessa. 

Yleisesti sovittu parisuhteen toteuttamistapa suojaa heikkoja seksuaaliselta riistolta, asettaa miehen ja naisen tasa-arvoiseen asemaan parisuhteessa sekä turvaa lapsille oikeuden saada molempien vanhempien rakkautta. Yleisin parisuhteen institutionalisoitu muoto ihmisten maailmassa on avioliitto. Tunnetut vanhat kulttuurit, esimerkiksi Kiinassa ja Intiassa, edustavat elinikäisen yksiavioisuuden ideaa. Avioliitto ei ole itsetarkoitus, vaan elämän järjestysmuoto, jonka tarkoituksena on palvella ihmistä, suojella haavoittuvaista elämää.

Konsensus luo avioliiton
Eräät lahkot opettavat, että syntiinlankeemus oli itse asiassa samaa kuin lankeemus seksuaalisuhteeseen. Käärme symboloi penistä, joka vietteli naisen. Kaikki kirkot opettavat yhtäpitävästi avioliiton kuuluvan Jumalan alkuperäiseen hyvään luomistarkoitukseen. Kristillisen etiikan mukaan avioliiton perustana on miehen ja naisen vapaa tahto solmia liitto. Avioliitto ei synny pelkästään sukupuolisuhteesta, julkisesta vihkitoimituksesta tai vanhempien sopimuksesta. Perustaltaan avioliitto on puolisoiden välinen vapaa sopimus eli konsensus, jolla he antavat itsensä toinen toisilleen ja päättävät aloittaa yhteiselämän. 

Kirkot opettavat myös avioliiton julkisuutta. Avioliitossa mukaudutaan ja sitoudutaan julkisesti erääseen keskeisimpään Jumalan luomaan ihmiselämän järjestykseen. Aviosopimuksen syntyminen on voitava todeta kaikkien hyväksymällä tavalla. Julkisuusperiaatteen tarkoituksena on myös suojata syntynyttä liittoa. Yhteisön normit tukevat avioliittoa, joka on yleisesti tiedossa. Julkisuusperiaate toteutuu pätevästi sekä siviili- että kirkollisessa vihkimyksessä. Kirkollisessa vihkimyksessä on lisänä seurakunnan esirukous avioparin puolesta. Ortodoksisessa kirkossa vihittävät puolisot kruunataan marttyyrikruunuilla, jotka muistuttavat kuolemaan asti kestävästä uskollisuudesta.

Vietin tyydytys
Luterilaisuus korostaa realistisella tavalla avioliiton luontopohjaa: koska ihminen luotiin mieheksi ja naiseksi, hän ei voi tukahduttaa sukupuoliviettiään, vaan halun täytyy saada toteutua aviosuhteessa. Augsburgin tunnustuksen mukaan vain ne, joilla on erityinen naimattomuuden lahja, voivat olla solmimatta avioliiton; muut "ovat velvollisia solmimaan avioliiton". 

Luther opettaa, että yhtä vähän kuin ihminen voi olla syömättä, juomatta tai nukkumatta, hän voi olla naimatta. Naimattomuus on harvojen armolahja, siveä elämä naimattomana "ei ole mahdollista ilman erityistä armoa", sanoo Luther. Oikea Jumalan tarkoittama paikka sukupuolisuuden toteuttamiselle on avioliitto:
-On välttämätön luonnollinen asia, että missä on mies, hänellä täytyy olla vaimo, ja missä on nainen, hänellä täytyy olla mies.

Luterilaisen näkemyksen mukaan avioliittoa solmiessaan ihmisen ei tule ohjautua yksinomaan vietistään ja tunteistaan, vaan tulee myös käyttää vapaata järjen harkintaa. Tulee pohtia, mitkä ovat liiton onnistumisen realistiset edellytykset. Romanttisen rakkauden tunne voi ajan mittaan haihtua, siksi on molempien osapuolten edun mukaista jo ennen liiton solmimista ajatella yhteiselämän mahdollisuuksia pitkällä tähtäimellä. 

Luther neuvoo kristittyjä myös anomaan Jumalalta sopivaa puolisoa. Avioliiton solmimisessa yhdistyvät maallinen ja hengellinen: tulee tunnustaa oma viettinsä ja kaipauksensa sekä ohjata sitä järjellä, mutta tulee samanaikaisesti myös rukoilla Jumalan johdatusta oman  seksuaalitaloutensa ja tärkeimmän ihmissuhteensa järjestelyissä.

Onko avioliitto sakramentti?
Ortodoksinen ja katolinen kirkko ovat varhaiskeskiajalta saakka opettaneet avioliiton olevan pyhä salaisuus, sakramentti. Avioliitto on Jumalan ihmiskuntaan suuntautuneen rakkauden merkki maailmassa. Uuden testamentin mukaan miehen ja naisen tulee rakastaa toinen toisiaan samalla pyyteettömällä, itsensä toiselle lahjoittavalla agape-rakkaudella, jolla Jumala on Kristuksessa rakastanut maailmaa. Avioliitossa ilmenee sama yhdeksi tulemisen salaisuus kuin Jumalan pelastussuunnitelmassa, kun "Kristus oli yhdistävä yhdeksi kaiken, mitä on taivaassa ja maan päällä" (Ef. 1:10).

Aviopuolisot tekevät pienessä mittakaavassa samaa, mitä kirkko tekee maailmanlaajasti. Molemmat todistavat, että Jumala rakastaa ja hallitsee maailmaa. Avioliitto todistaa siitä Jumalan pelastavasta armosta, joka on tullut todelliseksi Kristuksessa. Avioliitto on lisäksi merkki siitä läheisestä rakkauden yhteydestä, joka Kristuksella on kirkkonsa eli "morsiamensa" kanssa. 

Sakramenttiin kuuluu Jumalan armon välittävä aineellinen elementti. Avioliitossa puoliso psyko-fyysisenä kokonaisuutena voitaisiin ymmärtää tällaiseksi armon aineellistumaksi: Jumalan rakkaus minua kohtaan konkretisoituu siinä, kun puolisoni rakastaa minua ja antaa itsensä minulle. Aivan kuten esim. kaste on yksi ja ainutkertainen Jumalan teko, myös sakramentaalisesti ymmärretty avioliitto on peruuttamaton. 

Avoliiton ongelmat
Yleiseksi ja laajalti hyväksytyksi tullut ns. avoliitto täyttää nykyään usein avioliitolle asetetut konsensuksen ja julkisuuden periaatteet.  Avoliiton ongelmana on kuitenkin tietynlainen kokeilumieliala: jos toinen ei lopulta miellytäkään tai yhdessä ei mene hyvin, erotaan.  

Kristillisen käsityksen mukaan yhteisen aviotahdon tulee olla vakaa ja ilman ehtoja. Ihminen on itsekäs olento, siksi kasvaminen todelliseen epäitsekkääseen rakkauteen on hidas ja kivulias prosessi. Se, että ihminen pakenee tätä kipua nopeasti purettavasta avoliitosta, ei ole ihmiselle itselleen hyväksi. Ihminen on heikko - siksi eroa merkityksellisestä parisuhteesta pitäisi pikemminkin jarruttaa kuin helpottaa.

Avoliitossa useimmiten muodostuu sisällöllisesti aivan yhtä merkityksellinen parisuhde kuin avioliitossa. Siksi avoero voi olla psyykkisesti aivan yhtä raskas kuin avioero. Kuitenkin juridisesti väljästä avoliitosta erotaan todennäköisesti nopeammin ja keveämmin perustein. Kuitenkin kaikkia vakavia parisuhteita tulisi ylläpitää niin kauan kuin on pienintäkään toivoa kasvamisesta rakkauteen. Nopea parin vaihto ei poista ongelmia, vaan siirtää ne uuteen suhteeseen. Kristitylle avoliitto on ongelma siksikin, että siltä puuttuu julkinen sitoutuminen Jumalan luomisjärjestykseen ja se on vailla seurakunnan esirukousta.

Avioeron mahdollisuus Raamatussa
Vanhan testamentin aikana miehen oli varsin helppo erota vaimostaan. 
-Jos avioliiton solminut mies lakkaa pitämästä vaimostaan havaittuaan hänessä jotakin epämieluista, hän voi kirjoittaa vaimolleen erokirjan ja lähettää hänet luotaan. (5 Moos. 24:1.)

Eron syyksi riittävä "epämieluisa" ei voi tarkoittaa aviorikosta, koska aviorikoksesta seurasi joka tapauksessa kuolemantuomio. Syyksi siis riitti vähäisempi aihe kuin avion rikkominen. Myöhempi rabbiininen tulkinta esitti, että päteviä eron syitä ovat mm. impotenssi, lapsettomuus, hulluus, paha sairaus tai pitkäaikainen poissaolo.

Vanha testamentti puolustaa myös naisen oikeutta erota miehestään: vaimo sai erota miehestä, joka laiminlöi puolisonsa elatuksen (ks. 2 Moos. 21:10-11). Miesten hallitsemassa yhteiskunnassa nainen ei tullut taloudellisesti toimeen ilman miestä. Vanha testamentti opettaa, että sekä eronneilla miehillä että naisilla on oikeus uuteen avioliittoon.

Jeesus korosti opetuksessaan voimakkaasti avioliiton purkamattomuutta. Hän painotti, että jokainen avioero loukkaa Jumalan, rakkauden lähteen ja ylläpitäjän luomaa alkuperäistä elämänjärjestystä. Avioero sallittiin vanhassa liitossa ihmisen synninalaisuuden tähden:
-Mooses antoi teille luvan hylätä vaimonne, koska te olette niin kovasydämisiä. Mutta alun perin ei ollut niin, toteaa Jeesus. (Matt. 19:8.) 
Vaikka Jeesus tiukentaa Vanhan testamentin linjaa tuomalla voimakkaasti esiin Jumalan luomistahdon, hän ei kuitenkaan kumoa Mooseksen lakiin sisältyvää oikeutta erota.

Markuksen ja Luukkaan mukaan Jeesus opettaa avioliiton ainutlaatuisuutta ja purkamattomuutta kaikissa mahdollisissa olosuhteissa, erolle ei jää minkäänlaista tilaa. Matteus kuitenkin on tallentanut kahteen otteeseen Jeesuksen sanat, joissa hän sallii eron aviorikoksen perusteella: 
-Minä sanon teille: se, joka hylkää vaimonsa muun syyn kuin huoruuden tähden ja menee naimisiin toisen kanssa, tekee aviorikoksen. (Matt. 19:9.)
-Mutta minä sanon teille: jokainen, joka hylkää vaimonsa muun syyn kuin huoruuden tähden, ajaa hänet aviorikokseen. (Matt. 5:32.)

Jeesuksen opetuksen mukaan ainoa hyväksyttävä syy avioeroon on jommankumman puolison uskottomuus. Jeesuksen sanat ilmaisevat selkeästi, että loukattu puoliso saa erota avion rikkoneesta puolisosta ja voi myös solmia uuden avioliiton. Mm. Luther tulkitsee Jeesuksen opetuksen siten, ettei se tee aviorikosta, joka puolisonsa huoruuden takia hylkää tämän ja menee uusiin naimisiin. Aviollinen uskottomuus muotoutui alun alkaen klassiseksi eron päteväksi perusteeksi. Tämän hyväksyvät kaikki kirkkokunnat, ja meidän aikoihimme saakka periaate on lyönyt leimansa länsimaiseen avioliittolainsäädäntöön.

Varhaiskristillisessä perinteessä puhuttiin jopa velvollisuudesta ottaa ero puolisosta, joka syyllistyy jatkuvaan huorintekemiseen. Hermaan Paimen opettaa vuoden 100 paikkeilla:
-Jos mies saa tietoonsa vaimonsa synnin eikä vaimo muuta mieltänsä, vaan pysyy huoruudessaan, silloin mies syyllistyy vaimonsa syntiin ja osallistuu hänen aviorikokseensa, jos elää edelleen yhdessä hänen kanssaan.

Tapaus tapaukselta
Alkuseurakunta ei omaksunut jyrkän kaavamaista käytäntöä avioeroasioissa. Sen osoittaa jo Paavalin laajennus Jeesuksen opetukseen: jos kristitty ja ei-kristitty ovat keskenään naimisissa ja jälkimmäinen haluaa erota, uskova ei tällaisessa tapauksessa ole orjuutettu väen väkisin jatkamaan liittoa. "Jumala on kutsunut teidät elämään rauhassa", toteaa Paavali tässä yhteydessä. (1 Kor. 7:12-15.) Luther tulkitsee Paavalin po. opetusta siten, että jos epäuskoinen puoliso jättää uskovan, hän samalla "antaa uskovaiselle vapauden ottaa puolisokseen toisen".

Tärkeintä ei ole jonkin moraalisen mallin kaavamainen noudattaminen, vaan edes jonkinlaisen rauhan ja tyytyväisyyden saavuttaminen synnin raskauttamassa elämässämme. Ylipäätään varhaisten kristittyjen avioeroasiat ratkaistiin tapauskohtaisesti seurakunnan ja sen paimenten hoidolla. 

Eron kolme pätevää syytä
Martti Luther, joka painottaa avioliiton luontopohjaista ja luonnonoikeudeudellista luonnetta, näkee kolme pätevää eron syytä: Ensimmäisenä on klassinen syy, aviorikos. "On kiitettävää hylätä avionrikkoja", sanoo uskonpuhdistaja. 
-Sillä joka avioliiton rikkoo, se on jo erottanut itsensä elämästä ja häntä on pidettävä vainajan veroisena. Siksi voi toinen mennä uuteen avioliittoon aivan kuin hänen puolisonsa olisi kuollut.

Toiseksi, jos joku on mennyt naimisiin henkilön kanssa, joka on impotentti - "kun mies tai nainen on ruumiinjäsentensä tai luontonsa puolesta avioon kelpaamaton", - ei luonnonmukainen avioelämä ole mahdollista. Luther puolustaa myös naisen oikeutta sukupuoliseen tyydytykseen: ero on oikeutettu, kun on kysymyksessä "vaimon erehdys, ettei hän ollut tietoinen miehensä kykenemättömyydestä". 
-Mieluummin kuin sallin vaimon kärsiä ja tehdä aviorikoksen, kehotan häntä solmimaan toisen avioliiton, uskonpuhdistaja neuvoo.

-Kolmas eron syy on se, että toinen riistäytyy erilleen ja karttaa toista, niin ettei halua täyttää aviovelvollisuuttaan eikä olla toisen luona, opettaa Luther. Sukupuoliyhteydestä kieltäytyvä puoliso "riistää toiselta ruumiin, jonka hänelle antoi". Vietti ei voi näin ollen saada luonnonmukaista tyydytystään. "Se on vastoin avioliittoa ja liitto on rikkoutunut." Tulee kiusauksia langeta, mikä puolestaan paitsi tuhoaa avioliiton tuottaa syyllisyyttä ja häpeää monien elämään ja etäännyttää ihmisiä Jumalan yhteydestä.

Avioliitto on tätä elämää, sen tarpeiden tyydytystä varten. Ellei miehen ja naisen välinen yhdyselämä toimi, liitto on rikkoutunut, ajattelee Luther. Uskonpuhdistaja tosin kehottaa kristittyjä kärsivällisyyteen, kantamaan ristiä silloinkin, kun olisi pätevä syy erota:
-Jos joku olisi sellainen voimakas kristitty, että kestäisi toisen pahuutta, niin siinäpä olisi peräti autuas risti ja oikea taivaan tie. Sillä tuollainen aviopuoliso (avionrikkoja) lienee Perkeleen virassa ja lakaisee sen ihmisen puhtaaksi, joka jaksaa siihen suostua ja sitä kantaa.

Mutta tällainen ristinkantaminen on vapaaehtoista. Sillä ei ansaita mitään Jumalan edessä. Jos ei jaksa, saa rauhassa erota.

Saako eronnut solmia uuden avioliiton?
Vaikka kaikki kirkkokunnat hyväksyvätkin eron aviorikoksen nojalla, kaikki eivät hyväksy eronneen uudelleen avioitumista. Vanha testamentti ja sen rabbiiniset selitysteokset Talmud ja Mishna alleviivaavat eronneen miehen ja naisen oikeutta uuteen avioliittoon. Miehen naiselle antamassa erokirjassa ovat mm. sanat: "Sinä olet nyt sallittu jokaiselle miehelle." Jeesus toteaa em. kohdissa, että uudelleennainti "muun syyn kuin huoruuden tähden" on väärin. Eli se, jota vastaan on tehty huorin, on saanut pätevän syyn uuteen avioliittoon.

Katolinen kirkko on opetuksessaan jyrkin. Sen mukaan pätevänkään perusteen nojalla eron saanut ei saa enää solmia uutta avioliittoa, vaan hänen tulee elää loppuelämänsä yksin. Taustalla on ajatus avioliitosta sakramenttina: Avioliitto on yhtä paljon hengellinen kuin maallinenkin todellisuus. Liitto on pyhä salaisuus, joka on liittänyt vihityt koko elinajaksi peruuttamattomasti yhteen, eikä kumpaakaan heistä voida vihkiä uudelleen. Vastoin katolista näkemystä voimme todeta: Vaikka Jeesus opetti avioliiton ainutkertaisuutta ja purkamattomuutta, perusteena ei ollut avioliiton sakramenttiluonne, vaan Jumalan luomistyö, se, "mikä on alusta ollut". 

Vaikka ortodoksinen kirkko pitääkin avioliittoa sakramenttina, se sallii eronneiden uudelleennaimisen "inhimillisen heikkouden tähden", vaikka se onkin ristiriidassa kristillisen ihanteen kanssa. Taustalla on Paavalin myönnytys: "On parempi mennä naimisiin kuin palaa himon tulessa." (1 Kor. 7:9.) Merkittävimmät protestanttiset kirkot sallivat ilman muuta uuden avioliiton ns. loukatulle osapuolelle. Paavalia tulkiten Luther toteaa: -Näyttää siis olevan täysin luvallista ottaa toinen aviokumppani erotetun sijaan. 

Avion rikkoneen oikeudesta uuteen liittoon vallitsee myös erilaisia näkemyksiä. Luther antaa vihjeen: Avion rikkonut ja siksi erotetuksi tullut katukoon ja ripittäytyköön. Muuttakoon hän pois vieraalle seudulle, ettei olisi huonoksi esimerkiksi muille, ja aloittakoon siellä uuden elämän - myös avioelämän. Se, joka kieltää jyrkästi eronneiden vihkimisen, on avioliittoetiikassaan roomalaiskatolinen, ei luterilainen.

Ihminen rakenteiden armoilla
Klassiset avioeron argumentit ovat nykyisen tietämyksemme ja kokemuksemme valossa käyneet jossain määrin ongelmallisiksi. Me tunnemme parisuhteen dynamiikan lainalaisuuksia siinä määrin, että tiedämme esim. aviollisen uskottomuuden olevan varsin monimutkainen ilmiö, jossa vastuu ei useinkaan ole yksiselitteisesti vain uskottomuuteen langenneella. 

Tunnemme myös paremmin epäonnistuneen parisuhteen tuottaman psyykkisen tuskan kuviot, niin että joskus ero tuntuu jopa moraaliselta velvollisuudelta suurempien - aikuisten tai lasten - henkisten vaurioiden estämiseksi. Moraalisen kontrollin ja ympäristön paineen vähetessä ei enää ylläpidetä pelkkiä kulissiavioliittoja, joiden sisältö on täysin kuollut. 

Tutkimusten perusteella tiedämme myös, että ihmisten avioeroalttiuteen vaikuttavat voimakkaasti ulkonaiset tekijät, kuten maantieteellinen ja sosiaalinen liikkuvuus, taloudelliset realiteetit sekä ennen muuta miehen ja naisen roolien ja tehtävien uusi muotoutuminen. Naiset ovat täysipainoisesti mukana kodin ulkopuolisessa työelämässä, ja miehet ottavat tasapuolisesti vastuuta kodista ja lapsista. Vanhat, opitut mallit avioliitosta eivät enää yksinkertaisesti toimi. Keskellä yhteiskunnallisia ja kulttuurisia muutoksia pieni ihminen on usein itseänsä paljon suurempien voimien armoilla.

Ehkäisy
Katolinen kirkko ja eräät pienet fundamentalistiset protestanttiset ryhmät eivät hyväksy ehkäisyvälineiden käyttöä. Perusteena on ajatus, ettei Jumalan luomistyöhön saa puuttua. Elämän syntyminen, kuten sen päättyminenkin, ovat niin suuria asioita, ettei ihmisellä ole oikeutta eikä valtaa niitä ratkaista. On vain luotettava siihen, että Jumala tekee niin kuin kaitselmuksessaan hyväksi näkee. Ihminen ei saa manipuloida elämää, joka on yksin Jumalan lahja.

Ortodoksit ja protestantit sen sijaan hyväksyvät sellaisen ehkäisyn, jossa ei tuhota hedelmöittynyttä munasolua, vaan ylipäätään estetään munasolun hedelmöittyminen. Ajatuksena on ihmisen vastuullisuus Jumalan kumppanina. Kun Jumala asetti ihmisen "viljelemään ja varjelemaan" (1 Moos. 2:15) luomakuntaa, hänet myös velvoitettiin käyttämään järjellistä ja moraalista harkintaa. 

Kun lapsia hankitaan, on ajateltava mm. äidin terveydentilaa ja syntyvien lasten elinmahdollisuuksia (esim. toimeentulon ja ravinnon riittävyys). Monet myös kantavat huolta maapallon liikakansoituksesta. Miehen ja vaimon välinen rakkaus ja siihen sisältyvä seksuaalisuus ovat sellaisenaan itseisarvo, Jumalan suuri lahja, ei vain pelkkä lasten saamisen väline.  Aviopuolisoilla on oikeus ja suorastaan velvollisuus harjoittaa jonkinlaista perhesuunnittelua. 

Abortti
Kysymykseen abortista eri kirkot suhtautuvat toisistaan jossain määrin poikkeavilla tavoilla. Katolinen kirkko on linjassaan tiukin. Ylisummaan voimme todeta, että protestanttiset kirkkokunnat hyväksyvät abortin lääketieteellisistä syistä. Jos äidin henki on vaarassa raskauden vuoksi, abortti on oikea ratkaisu. Jo olemassa olevalla persoonalla, äidillä, on oikeus jatkaa elämäänsä eikä hänellä ole velvollisuutta uhrata sitä vielä syntymättömän, vasta mahdollisen persoonan hyväksi. 

Lääketieteellisiin syihin voidaan myös lukea ns. eugeeniset syyt, kun sikiö todetaan vakavasti vammaiseksi, sairaaksi tai vajaamieliseksi. Kuitenkin on varsin vaikeaa sanoa, mihin raja on vedettävä. Elämällä on oma arvonsa, vaikka se ei olisikaan täydellistä. 

Protestantit hyväksyvät abortin myös, jos nainen on joutunut raiskauksen uhriksi. Ketään ei voida pakottaa synnyttämään lasta rikoksentekijälle. On asetuttava sen puolelle, jonka ihmisarvoa on loukattu. Sekä äidillä että lapsella on myös oikeus rakkauteen. 

Suurin osa länsimaissa toteutettavista aborteista tehdään ns. sosiaalisin perustein. Jos aborttia käytetään ehkäisykeinona, se on kristillisen etiikan kannalta katsoen väärin. Eetikot kiistelevät siitä, milloin hedelmöittynyttä munasolua voidaan nimittää persoonaksi. Erilaiset viikkorajat ovat keinotekoinen ratkaisu. Ainoa johdonmukainen näkemys on, että ihmispersoona, jolla on oikeus elämään ja ihmisyyteen, saa alkunsa silloin, kun hedelmöittynyt munasolu kiinnittyy kohtuun.

Siksi abortti - suoritettiinpa se sitten kuinka varhaisessa vaiheessa tahansa - on aina äärimmäisen vakava asia. Eikä se ole vakava yksinomaan sikiön ihmisoikeuksien takia, vaan myös äidin vuoksi: jokainen abortti piirtää pysyvän, väkivaltaisen haavan naisen sieluun. Sen tähden aborttia ei saisi tehdä muuta kuin erittäin vakavien perusteiden ollessa kysymyksessä. Pikemminkin tulisi kehittää yhteiskunnan tukea siten, että lapsen synnyttäminen ja kasvattaminen tulisi kaikissa olosuhteissa mahdolliseksi.

Homoseksuaalisuus
Raamattu torjuu homoseksuaalisuuden Jumalan luoman luonnollisen järjestyksen vastaisena. Paavali kuvaa ihmiskunnan lankeemuksen 
erilaisia ilmenemismuotoja:
-Naiset ovat vaihtaneet luonnollisen sukupuoliyhteyden luonnonvastaiseen, ja miehet ovat samoin luopuneet luonnollisesta yhteydestä naisiin ja heissä on syttynyt himo toisiaan kohtaan. (Room. 1:26-27.)

Homoseksuaalisuus on yhtä vanha ilmiö kuin ihmiskunta. Kirkko on aina suhtautunut torjuvasti tähän ilmiöön, joka oli varsin yleinen jo antiikin maailmassa. Torjunnan eettinen perusta on luomisteologinen: homoseksuaalisuus on epätarkoituksenmukainen ja Jumalan luomistarkoituksen vastainen, koska se ei toteuta ihmiselle Raamatun alkulehdillä annettua tehtävää "olla hedelmällinen ja lisääntyä".

Luomisteologista argumenttia on kritisoitu asettamalla persoonien välinen rakkaus luonnonmukaisuuden yläpuolelle: Vaikka homoseksuaalit eivät tuotakaan jälkeläisiä, he kyllä rakastavat toinen toistaan. Kun ihminen luotiin Jumalan kuvaksi, hänet luotiin ensisijaisesti juuri rakastavaksi eikä biologisesti lisääntyväksi olioksi. Homoseksuaalinen suhde on rakkaussuhde - ja tämä onkin tärkeämpää kuin tietty fyysinen funktionaalisuus.

Kristillinen etiikka ei oikeastaan voi vielä nykyisellään ottaa lopullista kantaa homoseksuaalisuuteen. On nimittäin saatava tarkempi tieteellinen selvitys siitä, missä määrin homoseksuaalisuus on peritty ominaisuus, missä määrin hankittu ominaisuus, ympäristön ja kasvatuksen tuote. 

Jos homoseksuaalisuus on voittopuolisesti ihmisen geeneissä, on turha moralisoida ketään; homo voi muuttaa seksuaalisuuttaan yhtä vähän kuin silmiensä väriä. Jos kyseinen taipumus on ensisijaisesti esim. lapsuuden olosuhteista johtuva, olisi järkevää tukea ja kehittää sellaisia olosuhteita, joissa on suurempi mahdollisuus kasvaa hetero- kuin homoseksuaaliksi. Tällä hetkellä tutkimukset näyttävät viittaavan enemmän ympäristövaikutuksen kuin geeniperimän suuntaan. On myös korostettava ihmisen omaa vastuuta vahvistaa heteroseksuaalista identiteettiään silloin, kun se on mahdollista (esim. tietyn häilyvyyden kautena, jolloin ihminen voi valinnoillaan vaikuttaa seksuaaliseen suuntautumiseensa).

Joka tapauksessa voimme jo nyt sanoa, että todennäköisesti harvoin homoseksuaalisuus on ko. henkilön oma valinta. Homoseksuaalisen identiteetin omaavalla henkilöllä on sama täysi ihmisarvo ja inhimilliset oikeudet kuin muillakin. Mutta myös homoseksuaalilta tulee odottaa aivan yhtä vastuullista seksuaalista käyttäytymistä kuin heterolta. Vaikka homoseksuaalinen henkilö ei useinkaan ole vastuussa taipumuksestaan, on hän vastuullinen elämästään ja teoistaan.

Täysi-ikäinen seksuaaliolento
Vuosisatojen ajan kirkko on käyttänyt mahtavaa valtaa seksuaalietiikan alueella. Ihminen on helppo syyllistää tällä meitä jokaista niin syvältä ja niin konkreettisesti koskettavalla elämänalueella. Kirkon opettamaa seksuaalielämän ja avioliiton ihannetta on tietysti rikottu kautta aikojen. Mutta ihanteista poikkeamisen paheksuttavuudessa on tapahtunut suuria muutoksia viimeisinä vuosikymmeninä.

Ihmistieteissä tapahtunut kehitys, joka osoittaa seksuaalisuuden keskeisen aseman elämässä, sekä länsimaisen yhteiskunnan moniarvoistuminen ovat vapauttaneet ihmiset kirkon kontrollista. Kirkon ihanteiden rikkominen ei ole enää samalla tavoin yleisesti paheksuttavaa. 

Seksuaalisen vapautumisen heiluriliike on todennäköisesti jo käynyt ääripäässään. On merkkejä siitä, että vapaan seksin hurma on muuttumassa vastuullisemmaksi käyttäymiseksi. Luonto iskee takaisin aidsin muodossa. Seksuaalinen vastuuttomuus on tuhonnut niin paljon avioliittoja ja parisuhteita, kuluttanut niin paljon ihmisen psyykkistä elämänvoimaa, että perinteinen uskollisen parisuhteen ihanne on nousemassa vähitellen taas arvoonsa. Miehen ja naisen välinen tasa-arvo on lisääntynyt ja lisääntyy yhä voimakkaasti, minkä seurauksena uudet sukupolvet voivat solmia liittonsa selvästi tasapainoisemmassa ja vähemmän riskialttiissa tilanteessa kuin heidän vanhempansa.

Kristillisen moralismin murtuminen
Kasvu kohti täysi-ikäistä seksuaalisuutta on johtamassa siihen, ettei kristillisissä piireissäkään ihmistä enää yhtä helposti merkitä poltinmerkillä, jos hän ei olekaan voinut elää tiukimman kristillisen ihanteen mukaisesti. Kaikissa olosuhteissa uskovaa kuitenkin velvoittaa ehdoton lähimmäisen rakastamisen periaate. 

Kasvu holhouksenalaisesta etiikasta kohti itsenäistä, täysi-ikäistä etiikkaa merkitsee henkilökohtaisen vastuun ottamista omista ratkaisuistaan. Ei tarvitse tyytyä vain kilttiin, alistuvaan, ulkopuolelta omaksuttujen normien mekaaniseen toistoon, vaan meissä asuva Kristus neuvoo ja antaa voimaa rakastaa juuri niissä olosuhteissa, joissa elämme, ja juuri niitä ihmisiä, jotka ovat lähellämme. Ja kun epäonnistumme, voimme paeta Vapahtajamme turviin, puhdistettavaksi ja saamaan uuden suunnan elämäämme.

Voimme kohdata seksuaali- ja avioelämän realiteetit rehellisesti ja vastuullisesti ilman ahdistunutta torjuntaa, kouristuksenomaista syyllisyyttä tai hurskastelevaa kaksinaismoralismia. Meidän ei myöskään tarvitse ennenaikaisesti tuomita eri tavoin toimivaa kristittyä, joka on kenties tehnyt elämässään erilaisia ratkaisuja kuin uskovaiset yleensä. 
-Mikä oikeus sinulla on tuomita toisen palvelijaa? Oman isäntänsä edessä hän seisoo tai kaatuu - vaikka kyllä hän seisoo, sillä Herra kykenee pitämään hänet pystyssä. (Room. 14:4.)

OIKEUS

*Oikeuden suurin vihollinen on etuoikeus. (M. von Ebner-Eschenbach.)
*Mikä on jakanut maapallon maat, jollei voima? Oikeuden tehtävänä on pitää yllä väkivallan luomia lakeja. (L. de Vauvenargues.)
*Aina kun tuomari, pormestari, ruhtinas tai joku muu esivallan edustaja istuu oikeutta, silloin ei mahtavia haluta loukata, vaan imarrellaan ja asiat puhutaan suosion, rahan, toiveiden ja ystävyyssuhteiden värittäminä. Tästä seuraa, että köyhä joutuu väistämättä sorretuksi, jää tappiolle ja kärsii rangaistuksen. Maailmaa vaivaa yleisesti se vitsaus, että oikeutta istuvat harvoin kunnon ihmiset. (M.Luther.)

Oikeusjärjestyksen keskeisimpänä tehtävänä on yleisen järjestyksen ja turvallisuuden ylläpitäminen. Laeilla ja asetuksilla annetaan kansalaisille vaaditun käyttäytymisen malli ja osoitetaan menetelmät ristiriitojen ratkaisemiseksi. 

Jotta oikeudenkäyttö toteutuisi demokratian hengessä, tulee kaikkien kansalaisten olla yhdenvertaisia lain edessä: laki koskee samalla tavalla jokaista. Kansalaisten tulee myös etukäteen saada tieto siitä, mitä laissa on säädetty oikeuksista, rikkomuksista ja seuraamuksista. Demokraattisessa valtiossa oikeusjärjestykseen kuuluvista laeista päättää kansan valitsema eduskunta tai parlamentti. 

Oikeuden kaksi lähdettä
Oikeudella on kahdenlainen perusta: Toisaalta on olemassa tiettyjä muuttumattomia ja yleispäteviä, absoluuttisia periaatteita, jotka ovat aina voimassa ajasta ja olosuhteista riippumatta. Tällaisia absoluuttisia oikeuksia ovat esimerkiksi kaikkien ihmisten oikeus elämään ja ihmisarvon loukkaamattomuus. 

Toisaalta oikeus perustuu yhteiseen sopimukseen siitä, mitä kansa pitää oikeudenmukaisena. Tällainen oikeus on alati muuttuvaa ja uudistuvaa, koska se on suhteessa eli relaatiossa yhteiskunnallisiin muutoksiin. Voimmekin puhua ns. relatiivisesta oikeudesta. Oikeuden relatiivisuuden huomaa esimerkiksi vertaamalla, millaisen rangaistuksen taposta sai Suomessa sata vuotta sitten ja mitä siitä saa nykyään. Aiemmin maksettiin henki hengestä, nyt kansa on duuman kautta säätänyt taposta paljon lievemmän rangaistuksen. 

Näkemys oikeuden kahdesta lähteestä vastaa edellä esitettyä näkemystä etiikan kaksitahoisuudesta. Toisaalta eettistä käyttäytymistämme ohjaavat pysyvät, järjellisesti oivallettavat, ihmisluontoomme istutetut, yleispätevät moraaliperiaatteet. Toisaalta moraaliamme suuntaavat arvokkaiksi mielletyt asiat ja päämäärät, joita käytännön elämässä tavoittelemme.

Annettu oikeus
Kristillinen etiikka yhdistää aineksia molemmista oikeusperiaatteista. Absoluuttisen ajattelun mukaan oikeus käsitetään annetuksi, muuttumattomaksi normistoksi, joka sellaisenaan on olemassa tietynlaisena oikeustilana. Jos tämä ihannetila rikkoontuu esim. rikoksen takia, tasapaino voidaan palauttaa vain rikkomusta vastaavalla määrällä rangaistusta ja sovitusta. 

Absoluuttisen ajattelun mukaan oikeuden ideaali havaitaan luonnon pysyvässä järjestyksessä tai itsessään olemassa olevassa metafyysisessä oikeusjärjestyksessä. Edellisessä tapauksessa puhutaan luonnonoikeudesta: oikeus palautuu luonnolliseen moraalilakiin, siihen, minkä ihmiset yleisesti järjellään ymmärtävät ja kokevat luonnonmukaisesti oikeaksi. 

Jälkimmäisessä tapauksessa annetun oikeuden ymmärtäminen voi johtaa ns. oikeuspositivismiin: oikeus on itsessään "asetettu" (positum), se ei tarvitse itsensä ulkopuolisia perusteita. Liiaksi luonnonoikeudesta irronneena millainen tahansa "järkevä" positivistinen oikeusnormisto voi tulla valtion ylläpitämäksi järjestelmäksi. Näin kävi mm. kansallissosialistisessa Saksassa, jossa täysin "laillisin" keinoin toteutettiin massiivisia ihmisyyden loukkauksia. Toisen maailmansodan jälkeen luonnonoikeudellinen ajattelu onkin kokenut nousun, minkä ilmentymä on esim. YK:n antama yleismaailmallinen ihmisoikeuksien julistus.

Absoluuttisen oikeuden ideaan liittyy usein oikeusvaltioihanteen korostus. Valtio ymmärretään eräänlaiseksi annetun oikeusjärjestyksen ruumiillistumaksi, joka huolehtii oikeuden pysyvyydestä. Tämän järjestyksen alaisiksi kansalaisten tulee jo oman etunsa tähden kuuliaisesti alistua.

Olosuhteiden vaikutus oikeuteen
Relatiivinen oikeusajattelu arvostelee absoluuttista ajattelua liiallisesta kaavamaisuudesta ja epädemokraattisuudesta. Oikeus ei ole muuttumaton ideaali, vaan se määräytyy ennen kaikkea yhteiskunnallisista, poliittisista, taloudellisista ja kulttuuriolosuhteista. Näin ollen oikeuden edustamat arvot eivät ole muuttumattomia, vaan oikeus heijastaa oikeutta harjoittavan yhteiskunnan arvoja. Oikeus on siksi muuttuvaa. Absoluuttisen oikeuden "ylhäältä annetun" normiston varjolla ylläpidetään epädemokraattista, yhteiskunnan yläluokkaa suosivaa oikeusjärjestelmää.

Relatiivisen oikeuden mukaan oikeuden puolustamat arvot ymmärretään osittain sopimuksenvaraisiksi demokraattisiksi päätöksiksi siitä, mikä yhteiselämässä koetaan suojelemisen arvoiseksi. Mutta relatiivinen oikeus ei koskaan voi irtaantua täysin absoluuttisesta luonnonoikeudesta. Esimerkiksi näkemykset ihmisen arvosta ja perusoikeuksista elämään, turvallisuuteen, henkilökohtaiseen koskemattomuuteen jne. eivät ole millään tavalla sopimuksenvaraisia, vaan ehdottomia ja luovuttamattomia kaikissa olosuhteissa. On tosin eetikkoja, jotka kiistävät ehdottomien luonnonoikeudellisten normien olemassaolon ja pitävät kaikkia etiikan prinsiippejä kulttuurisidonnaisina tai sopimuksenvaraisina.

Absoluuttisesta oikeudesta poiketen relatiivinen oikeus ei vaadi oikeuden rikkojalta rikkomuksen suuruista sovitusta, vaan rikkojaa on kohdeltava kohtuullisesti. On otettava huomioon, ettei kukaan yksilö ei ole rajattoman vapaa valinnoissaan, olosuhteet vaikuttavat tekoihin. Tämä tulee ottaa huomioon oikeutta jaettaessa. Tämän lisäksi normien rikkojan vastuuta on arvioitava hänen tekonsa yhteiskunnallisen vahingollisuuden perusteella. 

Oikeus ja agapismi
Kirkko on usein ollut ankaran ja kaavamaisen absoluuttisen oikeuden puolustaja. Suurelta osalta tämä johtuu teologian vuosisataisesta riippuvuudesta antiikin filosofian luonnonoikeusajatteluun. Kristilliseen etiikkaan tuleekin kuulua joitakin selkeästi absoluuttisia piirteitä: Jumalan kuvana ihminen on ehdottoman arvokas. Järjellään ihminen oivaltaa yleisimmät oikeuden periaatteet; "järki on siis oikeuden lähde", kuten Luther toteaa. 

Kuitenkin kristillisen lähimmäisrakkauden periaate, agapismi, on läheistä sukua relatiivisen oikeuden idealle. Lähimmäisen rakastamisen ja kultaisen säännön periaatteet ovat sellaisenaan muuttumattomat, mutta niiden konkreettiset sovellutukset yhteiselämän suojelemiseksi muuttuvat tilanteen mukaan. Käytännössä oikeus on tietyssä määrin harkinnanvaraista ja olosuhteista riippuvaista. 

Raamatun käsitys oikeudesta eroaa kirkon oikeuskäsitykseen vaikuttaneesta klassisen humanismin oikeusajattelusta. Antiikin filosofia vieroksui rakkauden käsitettä etiikassa. Rakkaudesta puhuminen osoittaa luonteen heikkoutta ja paljastaa, että ihminen on epätäydellinen, jotakin vailla. 

Niin ikään Aristoteles opetti, ettei oikeus ole sama kaikille, vaan kunkin tulee saada asemansa ja ansionsa mukaisesti osansa yhteisestä hyvästä. Raamatussa sen sijaan Jumalan oikeamielisyyden eli vanhurskauden mittana ei ole kylmä oikeusmatematiikka, vaan ihmisen todellinen tarve ja hätä. Jumalan oikeus on pelastavaa oikeutta:
-Sillä Herra, teidän Jumalanne - ei katso henkilöön - hän hankkii orvolle ja leskelle oikeuden ja rakastaa muukalaista ja antaa hänelle ruuan ja vaatteen. (5 Moos. 10:17-18.)

Ruotsin uskonpuhdistajan Olaus Petrin 1500-luvulla laatimat Tuomarinohjeet löytyvät edelleen pohjoismaisten lakikirjojen etusivuilta. Siinä absoluuttisen oikeusajattelun tapaan korostetaan Jumalan lakia oikeuden lähteenä. 
-Tuomarin pitää ensin ajatella, että hän on Jumalan käskynhaltija ja että se virka, jota hän hoitaa. ei ole hänen omansa, vaan Jumalan. 

Vaikka tuomari onkin Jumalan lain palveluksessa, hän ei saisi olla ankaran absolutismin edustaja, vaan "laki on annettu yhteiselle kansalle eduksi ja hyödyksi" ja tuomarin "tulee virassaan tavoittaa yhteistä hyvää", todetaan Tuomarinohjeissa. Näin kristillisen rakkauden etiikan pohjalta nousee ajatus, että oikeuslaitos palvelee kansan etua. Tältä osin kysymys on myös relatiivisesta oikeudesta. 

Suomessa absoluuttinen oikeusetiikka ei esiinny enää mitenkään puhtaaksiviljeltynä. Modernin relatiivisen, yhteiskuntaan suhteuttavan oikeuden aineksia on jatkuvasti omaksuttu uuteen lainsäädäntöön vanhan ajattelun rinnalle.

Kohtuus on oikeudenkäytön pääperiaate
Oikeudenkäyttö ei koskaan ole mekaanisen kaavamaista, vaan siihen sisältyy aina harkintaa. Jokainen oikeuden ratkaisu on ns. aito tulkinta: toisaalta se perustuu lakitekstiin, toisaalta siinä on mukana arvostava valinta lakitekstin sallimien tulkintavaihtoehtojen välillä. Aidossa tulkinnassa on mukana tuomarin oma arvomaailma ja harkinta, koskapa lakiteksti ei voi sisältää kaikkia mahdollisia tapauksia. 

Lakia ei koskaan voida soveltaa täysin mekaanisesti. Ihmisiä ei voida kohdella täysin kaavamaisesti ottamatta huomioon olosuhteita ja tilanteita, joihin oikeudenkäyttöä sovelletaan. Kristilliseen agapismiin perustuen Luther antaa oikeudenkäytön yleisohjeeksi kohtuuden periaatteen:
-Sillä koska laki tulee ja täytyy määritellä aivan yksinkertaisesti, kuivin lyhyin sanoin, se ei voi ottaa huomioon kaikkia sattumia ja estäviä olosuhteita. Sen tähden tuomarien ja valtiaiden täytyy olla tässä kohden viisaita ja rehellisiä ja määritellä järkevästi, mikä on oikeus ja kohtuus.               

Useissa maissa on korkea vankiluku. Monissa eurooppalaisissa maissa yli puolet vankilassa istuvista kärsii omaisuusrikosten tähden ja vain n. 10% vangeista on tuomittu väkivaltarikoksista. Eli 90%:lle vangeista voitaisiin löytää mielekkäämpi rangaistusmuoto esimerkiksi siten, että tuomittu joutuisi kohtaamaan tekonsa seurauksen sovittaen ne rikoksen uhrille tai yhteiskunnalle. Vankilaan eristäminen on tarkoituksenmukaista vain väkivaltarikollisten kohdalla muiden suojelemiseksi. 

VALTA JA VALTIO 

*Puolueet ovat vapauden ja hirmuvaltiuden äpärä. (S.Topelius.)
*Totisesti, ruohoa on kansa. -- Kansakunnat ovat kuin pisara vesisangon uurteessa, ovat kuin tomuhiukkanen vaa'assa. (Jes. 40:7,15.)
*Valhe ja herkkäuskoisuus synnyttävät yleisen mielipiteen. (P.Valery.)
*Tavallinen ihminen -- ei ole tottunut omintakeisesti määräämään arvoja. Hän ei myöskään ole katsonut omistavansa muuta arvoa kuin sen, jonka hänen herransa hänelle myönsivät. (F.Nietzsche.)
*Se, joka ei osaa hallita, on vallananastaja. (C.Bini.)
*Ei orja tarvitse vapautta vaan herruuden, omilla orjilla todistetun. (M.Envall.)
*Missä on olemassa sisäistä orjuutta, sinne kotiutuu ennen pitkää ulkopuolinen orjuus. (J.G.Seume.)
*Televisio on silmien purukumia. (F.Allen.)

Väkivalta on valtion tärkein tunnusmerkki. Ilman oikeuslaitosta, poliisia ja armeijaa valtio ei pysy voimassa. Juuri pakkokeinojen, laillistetun väkivallan luvallisuus erottaa valtioinstituution kaikista muista ihmisen luomista organisaatioista. Millään muulla instanssilla kuin valtiolla ei ole laillista oikeutta käyttää pakkoa.

Katoava valta
Ihminen on sosiaalinen eläin, hän elää aina jonkin yhteisön jäsenenä. Yhteiselämään liittyy väistämättä valtasuhteita, ilman valtaa ei ole olemassa yhteiskuntaa. Valta tarkoittaa, että joku toinen ihminen tekee jotakin toista ihmistä koskevia päätöksiä. Joidenkin tahto alistetaan joidenkin toisten tahtoon. 

Valtio puolestaan määritellään ihmisyhdyskunnaksi, joka jollakin alueella käyttää omintakeista ja pysyvää valtaa. Valta kirjataan lakiin ja valtiolla on oikeus käyttää valtaansa tarpeen tullen pakkokeinoin. 

Ihmisen historiassa mikään valtio ei ole osoittautunut pysyväksi. Kaikki mahtavatkin imperiumit ovat sortuneet. Vanhalla ja keskiajalla valta ymmärrettiin osaksi luonnollista tai jumalallista järjestystä. Tällainen yhteiskunta oli jyrkän hierarkkinen. Kullakin oli oma tarkka paikkansa yhteiskunnassa. Hallitsijat saattoivat rajattomasti hallita alaisiaan heille luonnon järjestyksen tai jumalallisen asetuksen mukaisesti kuuluvalla oikeudella.

Euroopassa kirkko on aina ollut hallitsijoiden - usein jopa hirmuvaltiaiden - vankka ja uskollinen tuki. Kautta vuosisatojen eurooppalaisten mieliin on iskostettu: kaikki valta on Jumalasta, esivalta on Jumalan palvelija ja siksi jokaisen tulee nöyrästi ja kyselemättä alistua sen vallan alle ja totella sokeasti sitä kaikessa.

Uudesta testamentista on kuitenkin turha etsiä johdonmukaista oppia valtiosta. Ensimmäiset kristityt elivät Kristuksen paluun odotuksessa siinä määrin, ettei heiltä liiennyt kiinnostusta maanpäällisen yhteiskunnan rakenteiden pohdiskeluun. Kuitenkin kristillisestä uskosta nousee varsin kriittinen näkemys suhteessa yhteiskunnalliseen vallankäyttöön.

Kansan etu on vallankäytön kriteeri
Esivallalle alistumisen klassinen perustelu on apostoli Paavalin Roomalaiskirjeen 13. luku, jossa jokaista kristittyä kehotetaan "suostumaan esivaltansa alaisuuteen". Näin menetellen vältetään täydellinen yhteiselämän sekasorto ja mielivalta.
-Eihän ole esivaltaa, joka ei olisi Jumalalta peräisin, häneltä ovat vallankäyttäjät saaneet valtuutensa. Joka vastustaa esivaltaa, nousee siis Jumalan säädöstä vastaan. (Room. 13:1-2.)

Apostolin sanaa on käytetty sokean kuuliaisuuden ja kyselemättömän alistumisen perustekstinä. Kuitenkin sekä uusimmassa raamattutieteellisessä tutkimuksessa että kolmannessa maailmassa esiintyvissä ns. vapautuksen teologian suuntauksissa Paavalia on luettu pidemmälle. Mainitussa Roomalaiskirjeen luvussa apostoli ei nimittäin edellytä sokeaa kuuliaisuutta, vaan asettaa yhteiskunnalliselle vallalle sisällöllisen laatukriteerin. 

Edellä siteerattujen jakeiden jälkeen Paavali toteaa välittömästi: 
-Ei sen, joka tekee oikein, tarvitse pelätä viranomaisia, vaan sen, joka tekee väärin. Jos siis tahdot elää pelkäämättä esivaltaa, tee oikein! Silloin saat siltä kiitosta. Se on Jumalan palvelija ja toimii sinun parhaaksesi. Mutta jos teet väärin, pelkää! Esivalta ei kanna miekkaa turhaan. (Room. 13:3-4.) 

Paavali olettaa: jos toimit oikein, sinulla ei ole mitään pelättävää, vaan hallitusvalta tukee oikein tekeviä, se "toimii sinun parhaaksesi". Eli Paavali asettaa tietyt laadulliset kriteerit esivallalle, joka ansaitsee kunnioituksen. Hän ei sano, että mitä tahansa esivaltaa tulisi pitää Jumalan asettamana ja oikeana; oikea esivalta puolustaa oikeutta ja tukee oikein eläviä. Apostolin mukaan yhteiskunnallisen vallankäytön oikeutus perustuu vallankäytön sisällölliseen kriteeriin: kaiken vallankäytön on palveltava kansan hyvää, tuettava oikein toimivia ja rangaistava väärin tekeviä. Muutoin esivalta joutaa pois virastaan.

Vallan kritiikki
Entäpä, jos vallanpitäjät tukevat niitä, jotka tekevät vääryyttä ja vainoavat niitä, jotka toimivat oikean puolesta? Entäpä, jos vallanpitäjät oikeuden varjolla, säätämällä itselleen suosiollisia lakeja, varastavat itselleen koko kansan omaisuutta - kuten on käynyt Venäjällä Neuvostoliiton romahduksen jälkeen? 

Latinalaisen Amerikan ja Etelä-Afrikan vapautuksen teologit opettavat: Jos lailliseksi esivallaksi kutsuttu valtakoneisto riistää suurta osaa kansasta, ylläpitää epäoikeudenmukaista lainsäädäntöä, sotilaallista terroria ja epädemokraattisia yhteiskunnan rakenteita, se ei ole esivalta, jota tulisi totella tai kunnioittaa. Valtajärjestelmä, joka ei pyri oikeudenmukaisuuteen ja demokratiaan, ei ole Jumalan, vaan Perkeleen palvelija. Kristitty ei voi tukea eikä totella sortavaa vallankäyttöä, vaan hänen omatuntonsa velvoittaa pikemminkin taistelemaan tällaista esivaltaa vastaan, sen kumoamiseksi. 

Kolmannen maailman vapautuksen teologit sanoutuvat täysin irti sokeasta kuuliaisuudesta ns. esivallalle. 
-Kristittyjen tulee toimia kuten Jeesus. Tämä merkitsee puolueellisuutta, joka hyväksytään tietoisesti: olemista oikeuksia ja valtaa vailla olevien köyhien puolella, sanoo urugualainen jesuiitta Juan Luis Segundo. 

Vapautuksen teologian kärkihahmo, perulainen Gustavo Gutiérrez niin ikään puhuu Jeesuksen tietoisesta puolueellisuudesta "köyhiä, sorrettuja ja marginalisoituja" kohtaan ja hänen kritiikistään poliittisia ja taloudellisia vallankäyttäjiä kohtaan. Samalla tavoin kristittyjen ja kirkkojen tulee olla pienen ja köyhän, valtaa vailla olevan puolella valtion edustamaa väkivaltakoneistoa vastaan.

Vain Jumala saa hallita sisintä
Erityisen selvästi kristillinen usko torjuu kaiken tukahduttavan vallankäytön, joka pyrkii rajoittamaan ihmisen henkistä vapautta, ajattelun, omantunnon ja uskomisen vapautta. Jo ensimmäiset kristityt omaksuivat periaatteen, ettei kenenkään tule totella vallankäyttäjiä, jotka käskevät toimimaan vastoin uskoa tai omaatuntoa, vastoin sitä, minkä ihminen tietää ja kokee Jumalan tahdoksi:
-Ennemmin tulee totella Jumalaa kuin ihmisiä. (Apt. 5:29.)

Jeesus osoitti elämässään kriittisyyttä aikansa vallanpitäjiä kohtaan. Hän esitti näkemyksen maallisen ja hengellisen elämänalueen erosta. Esimerkiksi, kun joku hurskastelija kysyi häneltä, onko luvallista maksaa veroja keisarille, hän pyysi nähtäväkseen keisarin kuvalla varustetun denaarin, jolla veroa maksettiin:
-Jeesus kysyi heiltä: "Kenen kuva ja nimi siinä on?" "Keisarin", he vastasivat. Silloin Jeesus sanoi heille: "Antakaa siis keisarille, mikä keisarille kuuluu, ja Jumalalle, mikä Jumalalle kuuluu." (Matt. 22:20-21.)

Jeesus toteaa lakonisesti: antakaa takaisin keisarille hänen itse lyöttämänsä raha - onhan hänen kuvansakin siinä! Antakaa sen sijaan Jumalalle, joka on teidät luonut, itsenne ja koko elämänne. Jeesuksen vastauksesta ei jää epäselvyyttä, kumpi herra ja elämänalue on tärkeämpi.

Martti Luther painottaa, että on erityisen vaarallista, jos yhteiskunnallinen vallankäyttö puuttuu ihmisen sisäiseen vapauteen. Ketään ei saa pakottaa uskon eikä omantunnon asioissa. Jos esivalta säätää ihmisen henkistä vapautta rajoittavia lakeja, se tunkeutuu Jumalan valtapiirin ja kykenee ainoastaan tuhoamaan ihmisen. Uskonpuhdistaja korostaa voimakkaasti, että yksin Jumala saa hallita ihmisen sisintä, hänen sieluaan:
-Jos maallinen valta julkeaa laatia lakeja sielulle, se tunkeutuu Jumalan valtapiiriin ja kykenee ainoastaan viettelemään ja turmelemaan sieluja. -- On sietämättömän vahingollista antaa maalliselle esivallalle liian laaja liikkuma-ala.

Luther opettaa tiettyä passiivisen vastarinnan mahdollisuutta: ei tule totella sellaista esivaltaa, joka puuttuu ihmisen sisäiseen vapauteen. "Jos käskette minua uskomaan jollakin tietyllä tavalla - en tottele."

Profeettojen yhteiskuntakritiikki
Ennen vapautuksen teologeja Vanhan testamentin profeetat arvostelivat väkevästi vallankäytön vääryyksiä Israelissa. Väkivalta, lahjukset ja puolueellinen oikeuskäytäntö ovat yleisinhimillisiä realiteetteja, joita vastaan profeetat taistelivat:
-Voi teitä, jotka -- vedätte luoksenne väkivallan valtaistuimelle istumaan! -- Te otatte lahjuksia ja väännätte vääräksi portissa köyhäin asian. (Aam. 6:3; 5:12.)
-Voi niitä, jotka lahjuksesta julistavat syyllisen syyttömäksi ja ottavat oikeuden siltä, joka oikeassa on! (Jes. 5:23.)
-Sillä kaikki, niin pienet kuin suuretkin, pyytävät väärää voittoa. (Jer. 6:13.)

Profeetat kritisoivat kärkevästi Israelin suurkapitalisteja, jotka "himoitsevat peltoja ja ryöstävät ne, taloja, ja ottavat ne" (Miika 2:2). Suurmaanomistajat kietoivat köyhtyneet talonpojat velkavankeuteen ja lopulta kaappasivat itselleen näiden ikimuistoiset perintömaat:
-Voi niitä, jotka liittävät talon taloon, yhdistävät pellon peltoon. kunnes ei jää enää tilaa ja te yksin asutte maassa! (Jes. 5:8.)
-He myyvät hurskaan rahasta ja köyhän kenkäparista, polkevat tomuun vaivaisten pään ja vääntävät mutkaiseksi nöyrien tien. (Aamos 2:6-7.)

Olemme jo havainneet, kuinka Jeesus julkisen toimintansa aikana asettui Vanhan testamentin profeettojen tapaan täysin solidaariseksi pienelle ihmiselle. Hänen valtakuntansa on köyhien, vallasta ja rikkaudesta osattomien valtakunta: "Autuaita olette te köyhät." (Luuk. 6:20.) Koko toimintansa ajan Jeesus oli viranomaisten erityisen tarkkailun kohteena. Lopulta hänet teloitettiin yhteiskuntarauhan häiritsijänä.

Filosofia hapatti kristillisen etiikan
Kirkon omaksuma ajatus alistumisesta poliittisen valtakoneiston alle sai varsinaisen perustelunsa suurten kreikkalaisten humanisti-filosofien ajattelusta. 400- ja 300-luvuilla e.Kr. eläneet Platon ja Aristoteles opettivat yhteiskunnan vallan perustuvan ihmisten luonnolliseen arvojärjestykseen. 

Valta on annettua, sen perusteet ovat ihmisluonnossa: eettisesti ja älyllisesti korkeatasoisimpien yksilöiden tulee hallita moraalisesti kehittymättömiä kansanmassoja. Moraalisesti korkeatasoisten elitistinen hallinto koituu koko kansan parhaaksi. He kykenevät hoitamaan yhteisiä asioita oikeudenmukaisesti ja heidän hyveensä virtaavat yhteiskunnan huipulta massojen jalostumiseksi. 

Kreikkalaisten filosofien mukaan valtion tulee perustua oikeudenmukaisuuteen. "Oikeudenmukaisuus on sitä, että hoitaa omat tehtävänsä eikä touhua joka paikassa", sanoo Platon. Platon kammosi demokratiaa - rahvaan valta johtaisi moraalin tuhoon - ja ihannoi parhaimmiston, aristokraattien, johtamaa täydellistä luokkayhteiskuntaa, jossa kukin palvelee valtiota tarkoin rajatussa tehtävässään.

Kristinusko antoi kreikkalaisen filosofian valtionäkemykselle teokraattisen, Jumalan vallan leiman. Keskiajan kirkko opetti kristillisen yhteiskunnan ideologiaa, jonka pohjana oli kreikkalainen ajatus hierarkkisesta sääty-yhteiskunnasta. Valtio on hyvä instituutio, joka kuuluu Jumalan hyvään luomisjärjestykseen. 

Kuten isä hallitsee viisaasti perhettään, samoin "maan isä", itsevaltias ruhtinas tai kuningas, hallitsee alamaisiaan. Lopulta kaikkia hallitsee Jumala, taivaallinen Isä. Jokaisen tulee neljännen käskyn mukaisesti kunnioittaa kansan isää ja nöyrästi pitäytyä oman asemansa edellyttämiin velvollisuuksiin. Kirkko opettakoon oikeudenmukaisuutta ja moraalia, kristillinen esivalta toteuttakoon nämä periaatteet käytännössä, ajateltiin.   

Eri kirkkokuntien näkemykset yhteiskunnallisesta vallasta ovat kautta vuosisatojen olleet hyvin yhdensuuntaiset. Niin idän ortodoksinen kirkko kuin lännen katolinen kirkko ovat tulkinneet Paavalin opetuksen esivallasta filosofisen suodattimen lävitse ja toimineet esivallan kuuliaisina pyhittäjinä. Eikä 1500-luvun uskonpuhdistuskaan asettanut kyseenalaiseksi vallan jumalallista alkuperää, vaikka arvostelikin kirkon liiallista sekaantumista politiikkaan. Uskonpuhdistuksen ajoista asti jotkut pienet vähemmistökirkot ovat olleet avoimessa konfliktissa ns. esivallan kanssa ja toimineet täysin itsenäisesti.

Vaikka länsimaailma on demokratisoitunut, kirkkojen eettiset näkemykset yhteiskunnasta eivät ole kokeneet mitään mullistuksia. Vasta vapautuksen teologian esiinnousu 1960-luvulta alkaen on alkanut vähitellen toden teolla irrottaa valtio- ja kansankirkkoja epäpyhästä liitosta maallisen vallankäytön kanssa. Vatikaanin toinen kirkolliskokous 1960-luvulla merkitsi niin ikään katolisen kirkon avautumista kriittiseen dialogiin länsimaisen yhteiskunnan ja kulttuurin kanssa. Samalla huomiota on alettu kiinnittää entistä enemmän koko ihmiskuntaa koskettaviin maailmanlaajuisiin ongelmiin.

Saatanallinen vallanhimo
Kuitenkin jo ennen nykyaikaista vapautuksen teologiaa kirkon historiassa on ollut poliittisia toisinajattelijoita. Merkittävin heistä on kirkkoisä Augustinus. Kuten Paavalin myöskään Augustinuksen yhteiskuntakritiikkiä ei tosin ole oivallettu kuin vasta kuluvalla vuosisadalla. Moderni tutkimus on kiinnittänyt huomiota siihen, että Augustinuksen myöhäiskauden ajattelussa on hyvin voimakas yhteiskuntakriittinen tendenssi. Augustinus eli viimeiset vuotensa kansainvaellusten mullistamassa, luhistuvassa Rooman valtakunnassa.    

Pääteoksessaan "Jumalan kaupunki" (De civitate Dei) Augustinus sanoo, että ihmisten yhteiselämää leimaa kauttaaltaan "hallitsemisen himo". Perhesuhteet perustuvat Jumalan luomistyöhön, mutta yhteiskunnan valtasuhteet hallitsemisen himoon. Samalla tavoin kuin Saatana lankesi ylpeyteen ja kuvitteli tulevansa muita hallitsevaksi jumalaksi, myös ihminen "matkii Saatanaa" ja pyrkii hallitsemaan toisia ihmisiä. 
-Sillä ylpeys matkii perverssillä tavalla Jumalaa. Se näet kammoksuu tasa-arvoista asemaa toisten ihmisten kanssa Jumalan alaisuudessa. Jumalan hallinnan sijaan se asettaa oman valtansa lähimmäisensä ylitse.

Kirkkoisän mukaan Jumala ei antanut kenellekään ihmiselle valtaa hallita toista ihmistä, vaan tällainen valta on saatanallinen ilmiö. Ihmistä riivaa lähtemätön vallanhimo, kaikki valtajärjestelmät - valtio mukaan lukien - ovat synnin seurausta. Yhteiselämä on jatkuvaa, loputonta taistelua vallasta, ihmiset ovat itseänsä suuremman kollektiivisen psyykkisen voiman armoilla. Poliittinen todellisuus on kuin parantumattomasti sairastuneiden suuri mielisairaala.

Tunnettu on Augustinuksen varsin kyyninen kuvaus Aleksanteri Suuren ja merirosvon kohtaamisesta Välimerellä:
-Vangittu merirosvo antoi todellakin tyylikkään ja toden vastauksen Aleksanteri Suurelle. Sillä kun kuningas kysyi mieheltä, mitä tämä tarkoitti pitäessään merta väkivaltaisesti hallussaan, mies vastasi ylpeästi: "Mitä sinä tarkoitat pitäessäsi hallussasi koko maailmaa? Mutta koska minä teen tätä pienellä laivalla, minua kutsutaan ryöväriksi, kun taas sinua, joka teet sen suurella laivastolla, kutsutaan kuninkaaksi."

Demokratia vähentää vallan haittoja
Augustinuksen pessimistinen näkemys vallan alkuperästä johtaa hänet puolustamaan Kreikan filosofien halveksumaa demokratiaa. Koska kenelläkään ei ole jumalallisen eikä luonnollisen järjestyksen nojalla valtaa hallita muita, yhteiskunnan vallankäytön tulee perustua "yhteiseen sopimukseen kohteista ja tavoitteista, joita yhteisö rakastaa". Tässä yhteydessä kirkkoisä tarkoittaa kollektiivista itserakkautta: ihmisiä eivät yhdistä korkealentoiset ihanteet, vaan yhteiset itsekkäät tavoitteet. Kysymyksessä on eräänlainen epäihanteellinen minimikonsensus, josta voidaan yhdessä sopia. 

Valtio ei voi perustua oikeudenmukaisuuteen, koska yhteiselämä on irrationaalisen epäjärjestyksen kourissa. Selkein sanoin Augustinus torjuu Platonin ajatuksia kannattavan roomalaisen valtiofilosofin Marcus Tullius Ciceron (k. 43 e.Kr.) klassisen näkemyksen oikeudenmukaisuuteen perustuvasta valtiosta. Valtio on pikemminkin eräänlainen hätätilahallitus, jonkinlainen järjestys on välttämätön täydellisen kaaoksen estämiseksi.

Saatanallinen vallanhimo on tullut ihmiskuntaan pysyvästi. Sen haittavaikutuksia kontrolloidaan parhaiten yhteisillä, julkisilla tavoitteenasetteluilla ja sopimuksilla. Vastoin kreikkalaisia valtioteorioita Augustinus sanoo yhteiskunnan perustuvan kansalaisten tekemään sopimukseen. Hän korostaa yhteiskunnan dynaamisuutta: kaikki on liikkeessä, muutoksenalaista ja sopimuksenvaraista.

Monet Augustinuksen näkemykset ovat yhä ajankohtaisia nykyaikaisessa yhteiskunta-analyysissa. Korostaessaan yhteiskuntasopimusta poliittisen elämän perustana hän itse asiassa ennakoi uudella ajalla syntyneitä poliittisia teorioita, jotka johtivat lopulta demokraattisen valtion syntyyn. Renessanssin vuosisadalle, 1400-luvulle tultaessa eurooppalainen sivistyneistö hylkäsi kirkon opettaman teokraattis-hierarkkisen valtion mallin. Niccolo Macchiavellista (k. 1527) alkaen eurooppalainen valtionäkemys rakentui erilaisille sopimusteorioille. 

Luterilainen yhteiskuntaetiikka
Luterilainen kahden regimentin oppi, jota tarkastelimme laki-käsitteen yhteydessä, oli sikäli edistyksellinen, että se kumosi keskiajan "kristillistä valtiota" koskevan näkemyksen. Jumala hallitsee yhteiskunnallista elämää luonnollisen moraalilain nojalla; se havaitaan järjellisessä omassatunnossa ja voidaan lukea myös Raamatusta. 

Uskonpuhdistaja Luther edusti perinteistä keskiajan hierarkkista yhteiskuntanäkemystä: esivalta on Jumalan asettama, alempien on aina ja kaikissa olosuhteissa ehdottomasti toteltava ylempiään. Vaikka Lutherin yhteiskuntanäkemys on varsin aikaansa sidottu, hänen oikeusajattelunsa sisältää kuitenkin eräänlaisen demokratian siemenen. Hän puolusti luonnolliseen moraalilakiin nojaavaa "luonnollista oikeutta": luomisen perusteella kaikki ihmiset tietävät pääpiirteissään oikeudenmukaisen yhteiselämän pääperiaatteet. 

Yhteiskunnan elämän tulee perustua siihen, minkä kaikki kansalaiset ymmärtävät oikeudeksi. Kansalle ei tarvitse opettaa yhteiselämän pelisääntöjä ikään kuin jostain ylhäältä, vaan kansa itse tietää, mikä on oikein, koskapa "järki on oikeuden lähde". Järjen käyttö oikeuden lähteenä on alhaalta, kansasta nouseva vastavoima kaikenlaisille totalitaarisille vallankäytön muodoille. 

Luterilaisuuden mukaan kirkolla ei saa olla suoranaista poliittista valtaa, mutta sillä on moraalinen vaikutusvalta yhteiskunnassa, kun se opettaa Jumalan lakia lain ensimmäisen käytön muodossa. Vaikka kirkko ei ole puoluepoliittisesti sitoutunut, se voi  antaa moraalista tukeansa oikeaksi katsomilleen asioille. Kirkko voi myös tukea niitä jäseniään, jotka toimivat yhteiskunnassa ja politiikassa. Ei ole olemassa kristillistä politiikkaa tai talouselämää, mutta on kyllä kristittyjä poliitikkoja ja talousmiehiä, jotka käyttävät "vapaata kristillistä järkeään" yhteisiä asioita hoitaessaan.

Luterilaisuudessa vallankäytön tehtävä on nähty pitkälti juridisena pahuuden rajoittamisvaltana, epäjärjestystä ennaltaehkäisevänä eli preventiivisenä vallankäyttönä. Tarvitaan yhteiskunnallista pakkovaltaa itsekkyyden hillitsemiseksi, rauhan ylläpitämiseksi, kaaoksen estämiseksi ja heikkojen suojelemiseksi. 

Tämän lisäksi esivallalla on toinen, myönteisempi tehtävä: kansalaisten yhteisen hyödyn ja yhteiskunnan kokonaishyvän edistäminen. Näin esivallan varsinaisena tehtävänä on palvella yhteistä rakkautta. Kirkko on kyllä ollut pyhittämässä valtion pakkokeinoja, mutta harvoin se on vaatinut valtiota ryhtymään aktiivisiin toimenpiteisiin selvien yhteiskunnallisten epäkohtien poistamiseksi, yhteisen rakkauden ja vastuun konkretisoimiseksi.

Kristillisen yhteiskuntanäkemyksen heikkoudet
Yhteiskuntaetiikassaan kirkko on ollut perinteisesti säilyttäjä, ei profeetta. Kirkko ei ole osannut asettua ihmisen puolelle valtiota eli laillistettua väkivaltakoneistoa vastaan. Profeetallinen aines on kaiken kaikkiaan heikko juonne kirkkojen etiikassa, perinteenä on pikemminkin olemassa olevien järjestyksien alleviivaaminen ja säilyttäminen.

Näkemys vallan kuulumisesta Jumalan alkuperäiseen luomisjärjestykseen on omiaan tekemään kansalaiset passiivisiksi ja epäkriittisiksi suhteessa ns. esivaltaan. Ihmismieliin on iskostunut syvälle hierarkkinen alitajunta: kaikki valta on annettua ja sitä tulee totella. Ei muisteta, että demokraattisessa valtiossa esivalta olemme me itse! Me valitsemme vallankäyttäjät ja laitamme heidät viralta, elleivät he toimi kansan edun mukaisesti. Mitään olemassa olevaa ei tule kunnioittaa sokeasti. Jos vallankäyttö on huonoa, vallankäyttäjiä on arvosteltava ja heidät on vaihdettava seuraavissa vaaleissa. 

Kristillistä yhteiskuntaetiikkaa on niin ikään perinteisesti vaivannut naiivi atomismi: yhteiskunta on käsitetty yksilöjäsentensä summaksi. Uskotaan, että yhteiskunta paranee, jos sen yksittäiset jäsenet tulevat moraalisesti korkeatasoisemmiksi. Kristitty voi vaikuttaa yhteiskunnassa ainoastaan yksilönä, korkeatasoisen moraalisen toimintansa kautta. Ylipäätään yhteiskuntaan ja sen laatuun vaikuttavat olennaisimmin yksilöt.

Amerikkalaiset fundamentalistit tekevät käännytystyötään Latinalaisessa Amerikassa, joiden väkivaltaisissa yhteiskunnissa yksittäisen ihmisen hengellä ei ole mitään arvoa. Jos fundamentalisteilta kysyy, eikö olisi syytä puhua hieman yhteiskunnan mädännäisyydestäkin eikä vain sielujen pelastuksesta, saa vastauksen:
-Kun mahdollisimman monet tulevat uskoon, yhteiskunta paranee kyllä sitten itsestään.

Tällainen sinisilmäisyys on harhaa ensinnäkin siksi, etteivät uskovaiset ole sen parempia ihmisiä kuin muut. Synti ei poistu maailmasta ennen uutta luomista. Vaikka yhteiskunnan kaikki jäsenet uskoisivat Jeesukseen, jäljelle jää ahneus, itsekeskeisyys ja taistelu vallasta. Tätä yksilöitten välistä kamppailua voidaan säädellä oikeudenmukaisin rakenteellisin järjestelyin.

Ja vielä enemmän: Nykyaikaisten ihmis- ja yhteiskuntatieteiden aikakaudella me tiedämme, että yhteiskuntaa ylipäätänsä muovaavat rakenteelliset seikat, eivät pelkät yksilöt. Epäoikeudenmukaiset ja väkivaltaiset rakenteet eivät poistu, vaikka niiden sisällä toimivat yksilöt olisivat kuinka korkealla moraalisella tasolla tahansa, ellei näitä rakenteita paljasteta ja kumota. Tulee luoda oikeudenmukainen poliittinen ja yhteiskunnallinen rakenne.

Nykydemokratian ongelmia
Nykyaikaisen demokratian ongelmana on elämän arvojen yksipuolistuminen: taloudelliset arvot ovat kaikki kaikessa. Hyvinvointivaltion idea on sidoksissa taloudellisen kasvun ideologiaan ja moderniin länsimaiseen ihmiskäsitykseen, jossa ihmisen mittana on se, kuinka hän kykenee hyödyttämään yhteiskunnan teknis-taloudellista kehitystä.

Maailmassa on meneillään markkinatalouden läpimurto. Länsimaisen markkinatalouden ovat omaksuneet Aasian nopeasti kehittyneet valtiot ja sen varaan rakentaa tulevaisuudenuskonsa itäinen Eurooppa. Usko aineellisen hyvinvoinnin kasvuun vapaan yritteliäisyyden ja kilpailun markkinoilla motivoi niin valtioita kuin yksittäisiä kansalaisia. Omistamisesta on tullut ihmisten korkein hyvä ja kaiken toiminnan ylin tavoite. Voisi hyvällä syyllä puhua mammonan palvonnan, materialistisen ahneuden uskonnon nopeasta leviämisestä tämän hetken maailmassa. 

Markkinatalousjärjestelmässä valtaa kasaantuu eniten niille, jotka omistavat eniten. Taloudellinen valta on kaikkein todellisinta valtaa. Se on pysyvää ja kasautuvaa valtaa, joka on pitkälti demokraattisen kontrollin ulottumattomissa. Taloudellisen vallan luonteesta johtuen varsinainen edustuksellinen demokratia heikkenee aineellisen hyvinvoinnin lisääntyessä. 

Erilaisten intressipiirien keskinäinen kilpailu vallasta on tullut entistä keskeisemmäksi. Pyritään ennen muuta oman ryhmän aineellisten etujen kasvattamiseen. Kysymys on erilaisten, keskenään ristiriitaisten intressien sovittamisesta yhteen kaikkia osapuolia hyödyttävien kompromissien avulla. Erilaiset teollisuutta, elinkeinoelämää, finanssilaitoksia, työnantajia ja palkansaajia edustavat tahot yhdessä tärkeimpien poliittisten puolueiden johtoklikkien kanssa määrittävät sopimuksillaan pitkälle käytännön politiikan suuntaviivat.   

Nykyaikainen, monimutkaistuva yhteiskunta vieraannuttaa tavallista ihmistä hänen demokraattisista oikeuksistaan ja vaikutusmahdollisuuksistaan. Edellä mainitun lisäksi ajatuksiamme ja asenteitamme muokkaa tehokkaasti kaupallisiin arvoihin sitoutunut tajuntateollisuus. Edelleen yhä monimutkaistuvan ja teknistyvän yhteiskunnan edellyttämä erityinen asiantuntijavalta eli teknokratia etäännyttää kansalaiset demokratiasta. Monissa maissa poliittisen ja taloudellisen vallan korkeimmat päättäjät kuuluvat jonkinlaisiin salaseuroihin, joissa he pienessä piirissä sopivat suurista, koko kansaa koskevista asioista.

SOTA JA RAUHA

*Tuhka syntyy hetkessä, metsä hitaasti. (Seneca.)
*Rauhan ihmiset ovat edellä aikaansa. (A.Sundell.)
*Pelkään pahoin, että meidän pientä maapalloamme voidaan pitää maailmankaikkeuden hullujenhuoneena. (F.M.Voltaire.)
*Sota syö isänsä. (J.Bosshart.)
*Sotataito on taito tuhota ihmisiä kuten politiikka on taito pettää heitä. (J.D'Alembert.)
*Joka miekkaan tarttuu, se miekkaan kaatuu. (Matt. 26:52.)

-Arvion mukaan kolme miljardia ihmistä on saanut surmansa sodissa, joita ihmiskunta on käynyt viimeisen 5500 vuoden aikana. Toisessa maailmansodassa kuoli 50 miljoonaa ihmistä.
-Ensimmäisessä maailmansodassa kuolleista siviilejä oli 5%, toisessa maailmansodassa 48%, Korean sodassa jo 84%.
-Toisessa maailmansodassa amerikkalaiset käyttivät yhtä kaatunutta vihollista kohti yhden tonnin räjähteitä. Vietnamin sodassa määrä oli jo 17,5 tonnia.
-Kutakin pohjoisen pallonpuoliskon suurkaupunkia kohti on suunnattu 2000 kertaa Hiroshiman pommin suuruinen ydinlataus. Kutakin maailman asukasta kohti on olemassa 15 tonnia räjähdysainetta.
-Jokainen normaalin työiän läpikäyvä suomalainen tulee työskennelleeksi neljä vuotta elämästään asevarustelun hyväksi.
-Neljäsosa kaikesta maailman tieteestä palvelee välittömästi asevarustelua. Tämä on neljä kertaa enemmän kuin lääketieteelliseen tutkimukseen käytetyt resurssit.
-Asevarusteluun sijoitetaan 20 kertaa enemmän varoja kuin kehitysapuun.

Varhaiskristillinen pasifismi
Asepalvelusta on usein perusteltu vetoamalla edellä esiteltyyn Paavalin opetukseen esivallasta (Room. 13). Apostoli ei kyseisessä kohdassa kuitenkaan puhu laisinkaan kristittyjen suhteesta aseiden käyttöön, vaan heidän kuuliaisuudestaan sellaista hallitusta kohtaan, joka tekee oikein: rankaisee pahaa tekeviä ja antaa kiitoksen oikein toimiville. Kysymys on yhden yhteiskunnan sisäisestä järjestyksestä, ei eri kansojen välisestä kamppailusta. Eli kyseistä Paavalin tekstiä ei voi käyttää puolesta eikä vastaan keskusteltaessa aseellisen palveluksen oikeutuksesta yleensä.

Kirjalliset dokumentit kolmelta ensimmäiseltä kristilliseltä vuosisadalta osoittavat yhtäpitävästi, että varhaiset kristityt olivat pasifisteja eli he kieltäytyivät aseellisesta palveluksesta. Jotkut jopa kärsivät marttyyrikuoleman kieltäytymisensä tähden. Asepalveluksesta ei kieltäydytty yksin epäjumalanpalveluksen tähden - sotilaiden tuli uhrata keisarin suojelushengelle -, vaan myös palvelukseen sisältyvän väkivallan vuoksi. 

Kirkkoisä Origenes (k.254) kirjoitti, etteivät kristityt opettele sotimaan, koska Jeesuksessa he ovat rauhan lapsia. Kirkkoisä Tertullianus (k. n. 220) kysyi: 
-Voidaanko miekkaan tarttumista pitää oikeutettuna, kun Herra itse julistaa, että se, joka käyttää miekkaa, itse hukkuu siihen?
Tertullianus vastaa itse:
-Kun Herra riisui Pietarin aseista, hän samalla otti siitä hetkestä alkaen aseen jokaisen sotilaan vyöltä.

Jos Rooman palkka-armeijassa palveleva sotilas kääntyi kristityksi, hän ei saanut uusia palvelusopimustaan entisen mentyä umpeen. Nikean kirkolliskokous, ensimmäinen ekumeeninen konsiili v. 325, määräsi armeijaan palaaville uskovaisille samat kirkolliset rangaistukset kuin uskosta luopuneille. Jos vielä sotapalvelustaan suorittava, uskovaksi kääntynyt sotilas surmasi vihollisen ammatissaan, häneltä evättiin kolmeksi vuodeksi oikeus nauttia ehtoollinen.

Teoria oikeutetusta sodasta
Kun kristinuskosta tuli vähitellen Rooman valtakunnan uskonto, kirkon suhtautuminen asepalvelukseen muuttui vähitellen sallivaksi. Syntyi ns. oikeutetun sodan käsite, joka yhä edelleen on kirkkojen hyväksymä oppi sodasta ja rauhasta. Oikeutetun sodan oppiin sisältyy kolme näkökohtaa.

Ensinnäkin, sotaa saa käydä vain laillinen hallitus. Omakätinen kosto tai kapina ovat kiellettyjä. Toiseksi, sodalla tulee olla oikeudenmukainen syy: vain puolustussota on oikeutettu, hyökkäyssota on epäoikeutettu sodankäynnin muoto. Kristitty voi hyvällä omallatunnolla osallistua sotaan, jota käydään ilmeistä hyökkääjää tai kapinoitsijaa vastaan. Puolustussodan tavoitteena on vahinkojen minimointi: pienemmällä pahalla torjutaan suurempi paha, sotilaiden hengellä turvataan kansan olemassaolo ja siviiliväestön koskemattomuus.

Kolmanneksi, sodalla tulee olla oikeudenmukainen tavoite: mahdollisimman pikainen rauhan palauttaminen. Vihollisen täysi tuhoaminen tai kosto ovat kiellettyjä. Sodankäynnistä tulee myös karsia kaikenlainen tarpeeton julmuus. Sota on kuin kurinpalautustoimenpide, joka tulee suorittaa minimaalisin kustannuksin.

Oikeutetun sodan teorian vallatessa alaa Euroopassa alkukirkon pasifistinen ihanne rajattiin koskemaan kristittyjen vähemmistöä - pappeja. Ortodoksisessa ja katolisessa kirkossa pappi ei tänäkään päivänä voi olla sotilas, sillä pappi on sovituksen ja rakkauden välittäjä.

Ortodoksinen kirkko on määrännyt papeille kaanoneissaan, varhaiskirkollisissa säädöksissään, hyvin selkeän ja perustellun kiellon tarttua aseeseen ihmisen tappamisen tarkoituksessa:
-On selvää, että pappi, joka on surmannut ihmisen, on aina pantava viralta, tapahtuipa tappaminen millä tavalla hyvänsä. Ratkaisevana kohtana hengellisen säädyn jäseneen nähden on ihmisveren vuodattaminen, riippumatta olosuhteista ja syistä - siksi, että ihmisveren vuodattaminen on jyrkässä ristiriidassa sen palveluksen kanssa, jota pappi suorittaa.

Myös luterilaisuus pitäytyy oikeutetun puolustussodan oppiin. Mutta samalla korostetaan velvollisuutta kieltäytyä sellaisesta sodasta, joka ei ole oikeutettu. Jälleen Luther opettaa passiivisen vastarinnan periaatetta:
-Mitä sitten, jos valtiaasi ei olisi oikeutettu käymään sotaa? Vastaan: Jos tiedät varmasti hänen olevan väärässä, on sinun toteltava Jumalaa enemmän kuin ihmisiä ja kieltäydyttävä taistelemasta ja tottelemasta.

Oikeutettu sota umpikujassa
Jo keskiajan lopulla huomattiin, että oppi oikeutetusta sodasta on liian teoreettinen. Oppi edellyttää, että toinen osapuoli voidaan puolueettomasti todeta hyökkääjäksi ja toinen puolustajaksi. Tosiasiassa on hyvin vaikeata tehdä erotusta hyökkäys- ja puolustussodan välillä. Myös ns. kristityt hallitsijat olivat kärkkäitä aloittamaan sodan. Jos kaikki ruhtinaat olisivat pitäytyneet oikeutetun sodan oppiin, olisivat sodat lakanneet tykkänään, koska ei olisi ollut enää hyökkääjiä, vaan pelkkiä puolustajia.

Asetekniikan kehitys ja palkkasoturien käyttö raaistivat sodankäyntiä jo keskiajalla. Sota muuttui kasvavassa määrin koko kansaan kohdistuvaksi julmuudeksi. Tämäkin oli vastoin oikeutetun sodan ideaa.

Nykyisenä joukkotuhosodan aikana oikeutetun sodan oppi on joutunut entistä suurempiin vaikeuksiin. Puhumattakaan ydinaseista, biologisista tai kemiallisista aseista, jo ns. tavanomaisenkin sodankäynnin tuli- ja tuhovoima on kasvanut niin suureksi, että sodasta kärsivät eniten siviilit - eli juuri ne, joita tulisi puolustaa. Ennen miehet lähtivät sodan eli "kunnian", kentille kuin suureen urheilukilpailuun konsanaan. Nykyaikaisen sodankäynnin strategia ei tunne tällaisia sotatantereita, vaan sodan puhjettua taistelut ulottuvat kaikkialle. 

Sodankäynnissä on enää mahdotonta erottaa pienempää pahaa suuremmasta pahasta. Jäljelle jää vain suurin paha, kaikki se, mitä oikeutetulla sodalla piti puolustaa, tuhoutuu: lapset, naiset, vanhukset, inhimillisen kulttuurin saavutukset, elämän taloudelliset edellytykset, yhteiskunnan rakenteet ja luonto. 

Katolinen kirkko kirosi totaalisen sodankäynnin Vatikaanin toisessa konsiilissa 1960-luvulla:
-Jokainen sotatoimi, jonka tarkoituksena on ilman erotusta hävittää kokonaisia kaupunkeja tai laajoja alueita sekä näiden asukkaita, on sellainen rikos Jumalaa ja ihmistä itseään vastaan, että se on lujasti ja epäröimättä kirottava.

Ihanteet ja realismi
Kristillisen etiikan kannalta voidaan ajatella, että maailmassa tulee olla edustettuina sekä eettinen ihanne että synnin todellisuudesta johtuva realismi. Tarvitaan niitä, jotka aloittavat aseistariisunnan sieltä, mistä voivat - omasta itsestään. Tarvitaan niitä, jotka muistuttavat omalla esimerkillään, ettei varustelu saa koskaan olla mikään itsestäänselvyys. 

Tällainen profeetallinen kriittisyys on ominaista erityisesti niille, joiden elämä on suuntautunut tulossa olevaan Rauhanruhtinaan valtakuntaan. Kristukseen uskova ohjautuu Jumalan tulevaisuudesta. Vastoin tämän maailman väkivaltaisia lainalaisuuksia hän tietää, että Jeesuksessa Jumala on jo suorittanut kaikkein tärkeimmän aseistariisunnan:
-Hän riisui aseista vallat ja voimat ja saattoi ne kaikki häpeään, kun hän teki Kristuksesta niiden voittajan. (Kol. 2:15.)

Kristitty tietää, että kaikki tämän maailman herraudet ja järjestykset ovat väliaikaisia, tulevaisuus on ylösnousseen Kristuksen. Siksi maailman valtajärjestelmiä tulee arvostella ja niitä on muutettava rauhan, oikeuden ja demokratian suuntaan. Varma toivo Jumalan valtakunnasta on radikaalein maailmaa muuttava voima: se on kolmiyhteisen Jumalan ylistystä keskellä kaaosta, sen Vapahtajan ikävöimistä, joka tämän maailmanajan lopussa perustaa ikuisen rauhan valtakuntansa. Kristityillä on suurin mahdollinen syy ja motiivi toimia rauhantekijöinä ja sovinnon rakentajina erilaisten ihmisten välillä.

Toisaalta niin kauan kuin ei ole olemassa kansainvälistä, kansojen olemassaolon takaavaa turvajärjestelmää, tarvitaan hyökkääjän torjuntaan varautuneita kansallisia puolustusvoimia. Kysymys on jännitteestä ja ristiriidasta, jota turmeltuneessa maailmassamme ei voida välttää. Vastakkain ovat Jumalan hyvä luomistahto, jonka oivallamme omassatunnossamme, ja pahuuden realismi, joka ei ole hallittavissamme.

Kysymys ei ole siitä, että pasifisti olisi eettisesti parempi kuin puolustukseen varautunut sotilas. He edustavat kahta eri tehtävää, joiden tavoite on sama: rakastaa lähimmäistä ottamalla vastuu elämän realiteeteista. Pasifisti rakastaa pyrkimällä sodan syiden poistamiseen, sotilas rakastaa varautumalla hyökkääjän torjumiseen.

Vaihtoehto armeijoille?
Suurin osa sodista on käyty erilaisista kansallisista syistä, kansallisen itsekkyyden tai kiihkon vaikutuksesta. Katolinen kirkko näkee vaihtoehdon kansallisille puolustusvoimille. Vatikaanin toinen konsiili pitää mahdollisena tulevaisuutta, jolloin "sodat voitaisiin kansojen yksimielisellä päätöksellä kokonaan kieltää", mikäli on olemassa riittävät kansainväliset voimavarat - tietynlainen ylikansallinen puolustusjärjestelmä, joka pitää kurissa yhteisten sopimusten rikkojat.
-Tämä edellyttää sellaisen yleismaailmallisen ja kaikkien tunnustaman julkisen auktoriteetin perustamista, jolla olisi tehokkaat mahdollisuudet huolehtia kaikkien turvallisuudesta sekä taata oikeudenmukaisuuden noudattaminen ja oikeuksien kunnioittaminen, jatkaa katolinen konsiili.

Monissa maissa yhden valtion sisällä yhteinen hallintojärjestelmä on voinut yhdistää aiemmin keskenään sotineet heimot yhdeksi kansaksi. Sama periaate voitaisiin ulottaa maailmanlaajuiseksi. Tuloksena olisi jokin nykyistä YK:ta selvästi tehokkaampi ristiriitojen kansainvälinen sovittelujärjestelmä sekä kansojen turvallisuuden takaava puolustusliitto, eräänlainen kaikkien kansojen hyväksymä maailmanpoliisi.

Maailma pienenee jatkuvasti, ihmiskunta kasvaa entistä voimakkaampaan kohtalonyhteyteen. Tehokkaimmin sotia estävät yhteiset edut: hyvinvoinnin lisääminen, vapaa kauppa ja työvoiman liikkuvuus, keskinäisen tietotaidon välittäminen, ponnistelut ympäristön suojelemiseksi sekä tautien ja nälän voittamiseksi.

Kansainvälinen asekauppa on mahtava bisnes, joka ei niele vain teollisuusmaiden, vaan vielä kipeämmin kehitysmaiden vähiä varoja. Varustelun hillitseminen ja asekaupan rajoitukset vapauttaisivat suunnattomat taloudelliset voimavarat ihmiskuntaa hyödyttäviin kohteisiin.

Maailmasta on voitu poistaa orjuus. Monet diktatuurit on korvattu demokratialla. Sotien päänäyttämönä ollut Eurooppa on tänään siinä määrin taloudellisten ja kulttuuristen etujen yhdistämä, että olisi mahdotonta kuvitella sotaa esimerkiksi vanhojen, historiallisten riitapukareiden Saksan ja Ranskan välillä. Haitat olisivat paljon suuremmat kuin mahdollisesti saavutettava vähäinen hyöty. - Maailma voi siis muuttua.

TYÖ JA RAHA, RIKKAAT JA KÖYHÄT

*Joka kerta, kun astun näitten typerien rikkaitten taloon ja näen ympärilläni kaikenlaisia naurettavia esineitä, tiedostan, etteivät nämä ihmiset näe elämässään mitään merkittävämpää, kuin minkä silmillään näkevät. (Basileios Suuri.)
*Hyvässä taloudellisessa asemassa oleville minä esitän pyynnön -- teillä on keskuudessanne henkilöitä, joille voitte tehdä hyvää. Älkää laiminlyökö tilaisuutta. Lähellä on päivä, jolloin kaikki tuhoutuu yhdessä Perkeleen kanssa. (Barnabaan kirje.)
*Parempi kulua kuin ruostua. (Sananlasku.)
*Työ ja rakkaus - ne ovat kaiken perusta. Ilman niitä syntyy neuroosi. (T.Reik.)
*Työ on siunaus, joka näyttää kiroukselta. (L.Durrell)
*Silloinkin, kun työ on raskas taakka, Jumala kätkee siihen siunauksen. (Luterilaisen  kirkon Kristinoppi.)
*Älä ole toimeton. Löytäköön Perkele sinut aina työssä. (Hieronymos.)
*Mitä rikkaampi olet, sitä pelokkaammaksi tulet. (Augustinus.)
*Rikkaus on kuin lanta: se ei ole hyödyksi muutoin kuin hajotettuna. (F.Bacon.)
*Karttakaa tarkoin kaikenlaista ahneutta. Ei kukaan voi rakentaa elämäänsä omaisuuden varaan, vaikka sitä olisi kuinka paljon tahansa. (Luuk. 12:15.)
*Kauppaa tehtäessä kiskotaan ylihintaa, pannaan mielivaltaisia rasitteita, nyljetään ja kiusataan. Kyseessä on sanalla sanoen maailman yleisin elinkeino ja suurin ammattikunta. Jos tarkastellaan nykymaailmaa, niin säädystä riippumatta se on kuin yksi ainoa valtavan suuri ja laaja rosvoluola, pullollaan suurvarkaita. Noita kiskureita kutsutaankin syystä nojatuolirosvoiksi, maiden ja mantujen varkaiksi. He eivät ole mitään pikkuvarkaita, jotka kähveltävät käteistä, vaan he istuvat tuoleissaan ja käyvät suurista herroista ja arvokkaista kunnon kansalaisista. Heidän ryöstönsä ja varkautensa tapahtuvat oikeuden varjolla. (M.Luther.)

Mikä arvo on sellaisella työn tekemisellä, jonka seurauksena puolisot vieraantuvat toisistaan, vanhemmat lapsistaan ja joka johtaa infarktiin, vatsahaavaan, alkoholismiin ja ennenaikaiseen kuolemaan?

Yhtäältä työ antaa elämälle mielekkyyden ja sisällön, työn kautta ihminen toteuttaa Jumalan hänelle antamaa luovaa tehtävää maailmassa. Työ kuuluu ihmisen perusoikeuksiin, siksi pysyvä työttömyys loukkaa ihmisarvoa, ihmisen itsekunnioitusta. 

Toisaalta työ kuitenkin on raskas taakka, ihmisen kova osa. Työ sinänsä kuului Jumalan alkuperäiseen luomissuunnitelmaan, mutta työnteon vaikeus on synnin seuraamus. Iloisesta luovasta toiminnasta tuli murheellista vaivannäköä ja jatkuvaa huolta:
-Kovalla työllä sinun on hankittava maasta elantosi niin kauan kuin elät. -- Otsa hiessä sinun on hankittava leipäsi. (1 Moos. 3:17-19.)

Työn ja levon vuorottelu
Jumala ei luonut ihmistä paratiisiin vain loikoilemaan ja syömään hedelmiä suoraan puusta. Alunperinkin ihmisen oli tarkoitus olla aktiivinen, toimiva ja työtä tekevä olento. Luomiskertomus mainitsee kaksi keskeistä ihmiselle annettua tehtävää: lisääntyminen ja Edenin puutarhan viljeleminen ja varjeleminen (ks. 1 Moos. 1:28 ja 2:15). Siis ainakin avioliiton hoitaminen, lasten synnyttäminen ja kasvattaminen sekä puutarhanhoito ja jonkinlainen maanviljelys kuuluivat jo paratiisiin. Nämä ovat elämän ylläpitämisen peruselinkeinoja yhä edelleen.

Antiikin vapaan miehen ihanteena oli vapautuminen työnteosta ylevämpiin henkisiin ja ruumiillisiin nautintoihin. Raamattu sen sijaan pitää työn ja levon vuorottelua jokaisen ihmisen velvollisuutena:
-Jos joku ei suostu tekemään työtä, hänen ei pidä myöskään syödä. (2 Tess. 3:10.)

Vanha testamentti painottaa erityisesti myös ihmisen velvollisuutta lepoon. Kuten Jumala lepäsi luomistyöstään, on ihmisenkin levättävä. Kolmas käsky on annettu elämän suojelemiseksi. Ihmisen on turha kuvitella olevansa vahvempi kuin Luojansa. Työnarkomaani, joka ajattelee voivansa tehdä työtä tauotta, ottaa Jumalaakin suuremman roolin omassa elämässään - tunnetuin seuraamuksin.

Palkkatyön arvo
Jo varhaisista ajoista asti ihminen on alkanut tehdä palkkatyötä toiselle ihmiselle. Palkkatyö aiheuttaa vääjäämättä ongelmia, kuten esim. kysymykset työn arvon mitattavuudesta ja palkanmaksun luotettavuudesta. Vanha testamentti arvostaa ihmisen työsuoritusta ja painokkaasti kehottaa työnantajaa maksamaan palkan päivittäin kullekin työntekijälle. Kysymys oli jokapäiväisestä leivästä, elämästä ja kuolemasta:
-Älä tee vääryyttä köyhälle päivätyöläiselle, olipa hän maanmiehesi tai maassasi asuva muukalainen. Maksa hänelle työpäivän palkka ennen auringonlaskua, sillä hän on köyhä ja odottaa palkkaansa. Jos et maksa, hän huutaa avukseen Herraa ja sinä joudut syynalaiseksi. (5 Moos. 24:14-15.)

Kristinuskon ihmiskäsityksestä nousee näkemys ihmisen tekemän työn suuresta arvosta. Taustalla on ajatus ihmisen rajattomasta arvosta: jos ihminen on arvokas, ovat myös se aika ja ne ponnistukset, jotka hän käyttää työhön, arvokkaat. 

Katolisessa työn etiikassa on otettu käyttöön käsite laborismi (latinan labor = vaivannäkö, työponnistus; yleisemmin: työvoima). Tällä tarkoitetaan juuri ihmistyön arvostamista tuotantovälineiden omistajien eli kapitalistien ja teknisen työprosessin vastapainoksi. Laborismin mukaan kaikesta tehdystä työstä pitäisi maksaa ihmistä kunnioittava, työn arvon mukainen palkka, jonka voidaan katsoa tarjoavan kohtuullisen toimeentulon. 

Laborismin pohjalta voidaan ajatella, että työn tekeminen on osa ihmisarvoa, siksi kaikille halukkaille tulisi löytyä mahdollisuus tehdä työtä. Kun työn määrä modernissa, automatisoituvassa yhteiskunnassa vähenee, olisi mietittävä, miten jäljellä oleva työmäärä jakautuisi oikeudenmukaisesti mahdollisimman monien työhön halukkaiden kesken siten, etteivät älykkäimmät ja tehokkaimmat tapa ennenaikaisesti itseään työnarkomanialla hitaampien tipahtaessa kokonaan sosiaaliseen reservaattiin. 

Edelleen olisi oikeudenmukaista, että kaikesta tehdystä, yhteiskuntaa hyödyttävästä työstä maksetaan reaalinen palkka - myös työstä, jota ei osteta ja myydä työmarkkinoilla. Näin esimerkiksi kodeissa tehtävästä lastenhoitotyöstä maksettaisiin käypä palkka. Kansan biologisen jatkuvuuden luulisi olevan aivan ensisijainen yhteiskuntapoliittinen tavoite. Sen kustannukset tulisi voitaisiin maksattaa esim. niillä, jotka eivät näe vaivaa kansan biologisen olemassaolon jatkamiseksi.

Voidaan ajatella edelleen, että työstä saatuun palkkaan kohdistuvan verotuksen tulee olla suhteellisesti kevyempi kuin muun verotuksen. Ahkeruutta tulisi palkita verotusta lieventämällä. Tällä tavoin arvostetaan ihmisten reaalista, aktiivista vaivannäköä ja ajankäyttöä. Sen sijaan verotus voisi olla rankempaa tätä passiivisempien tulojen kuten esim. pääoma- ja osinkotulojen kohdalla, joiden saavuttamiseksi ihminen ei ole samalla tavoin joutunut fyysisesti uhraamaan omaa vaivannäköään ja aikaansa. 

Kapitalismin hidas muuttuminen
Palkkatyön luonne on muuttumassa läntisissä teollisuusmaissa. Klassinen vastakohtaisuus työntekijöiden ja tuotantovälineiden omistajien välillä on monissa maissa vähitellen liudentumassa pois: yhä enenevässä määrin työntekijät ovat itse sen yrityksen osakkaita, omistajia, jossa he työskentelevät. 

On mahdollista, että tapahtuu hiljainen vallankumous, jossa vanhakantainen kapitalismi muuttuu ihmiskasvoisemmaksi markkinataloudeksi. Voisimme myös puhua kapitalismin kansanvaltaistumisesta. Tämä voisi ilmetä mm. siinä, että tavalliset kansalaiset hankkivat yhä enemmän erilaisten yhtiöiden osakkeita. Sijoittamisesta voi tulla uusi tapa säästää.

Kansalaispalkka
Vertauksessaan viinitarhan työmiehistä Jeesus esittää eräänlaisen tarvepalkan tai kansalaispalkan mallin (ks. Matt. 20:1-16). Viinitarhan isäntä palkkasi päivätyöläisiä tilalleen töihin pitkin päivää, ensimmäiset pestattiin aamuvarhaisella, viimeiset vielä tuntia ennen työpäivän päättymistä. Kun palkanmaksun hetki tuli illan koittaessa, hämmästys oli suuri: kaikki saivat samansuuruisen, normaalin päivän palkan! 

Koko päivän raataneet tietysti protestoivat. Viimeisinä tulleet saattoivat vedota siihen, ettei kukaan ollut palkannut heitä aikaisemmin, he olivat kyllä olleet valmiita koko päivän työhön. Työnantaja, viinitarhan omistaja katsoi, että kaikilla miehillä ja heidän perheillään on yhtä suuri nälkä. Siispä palkka maksettiin tarpeen eikä ansion mukaan. 

Mainittu vertaus ei tietenkään ole varsinaisesti Jeesuksen talouspoliittinen kannanotto, vaan tarkoituksena on osoittaa, miten Jumala kohtelee meitä ihmisiä. Ei liene silti täysin sopimatonta ajatella Jeesuksen puhetta myös eräänlaiseksi kimmokkeeksi tarve- tai kansalaispalkan suuntaan. Kansalaispalkka tarkoittaa sitä, että valtio maksaa tietyn minimitoimeentulon jokaiselle, jolla ei ole muita vakinaisia tuloja. Viime kädessä tuo raha koituu kansantalouden hyväksi, koska se lisää kysyntää ja siten taloudellista kasvua. Tietty perustoimeentulo voisi myös vähentää rikollisuutta, sosiaalisia ongelmia, alkoholismia ja muuta sairastuvuutta. 

Luterilaisen työn etiikan murtuminen
Kun Suomen presidentti Mauno Koivisto teki virallisen vierailun Japaniin 1980-luvulla, hän totesi: "Japani on melko luterilainen maa." Presidentti ei tietenkään tarkoittanut uskontoa, japanilaisista vain promillen murto-osa on luterilaisia. Koiviston toteamus sisälsi ajatuksen, että japanilaiset ovat yhtä ahkeria ja siistejä kuin luterilaiset.

Kun puhutaan "luterilaisesta etiikasta", tarkoitetaan usein juuri työn etiikkaa, vaikka luterilainen etiikka on toki tätä paljon laajempi käsite. Uskonpuhdistus vapautti ihmiset "ylemmän" hengellisen kutsumuksen ihannoimisesta harjoittamaan "arkista jumalanpalvelustaan" omassa maallisessa kutsumuksessaan tekemällä työnsä kunnolla sekä olemaan hyviä puolisoita ja vanhempia. Kirkon opetuksella on ollut voimakas vaikutus työmoraaliin. 

Taloudellisesti menestyvimmät maat länsimaissa ovat niitä, joihin protestanttinen työn etiikka on jättänyt jälkensä. Idän talousihme Japani on oma lukunsa. Skandinavian asukkaat saavat nauttia korkeasta elintasosta ainakin osittain kirkon eettisen vaikutuksen ansiosta. Luterilaisuus ei kuitenkaan liitä työtä ja taloudellista menestymistä ihmisen uskonnolliseen pelastukseen, kuten tekee kalvinistinen reformoitu kirkko: menestyminen on merkki siitä, että Jumala on valinnut ihmisen pelastukseen.

Perinteinen työn etiikka on kuitenkin murtumassa. Tietty osa väestöstä on pysyvästi työttömänä. Ammattitaidottomille tai syrjäseuduilla asuville on vaikeata järjestää työtä, kun taas eräillä erityisaloilla vallitsee pula ammattitaitoisesta työvoimasta. Teknisen kehityksen myötä työ muuttuu fyysisesti entistä helpommaksi. Automaation myötä tarjolla olevan työn määrä supistuu. Kunnon kansalaisen mittana ei ole enää kunnon työntekijä.

Ylipäätään suomalaisten perinteisesti korkea työmoraali on laskemassa. Viimeisimpien selvitysten mukaan yhä useampi toivoo pääsevänsä varhaiseläkkeelle. Esivanhempien ahkeruus ei välttämättä ole enää nousevien sukupolvien ihanne; pikemminkin helpolla selviäminen ja elämästä nauttiminen. 

Tulevaisuudessa arjen jumalanpalvelukselle on löydettävä uusia muotoja. Tällaista uutta voi löytyä mm. vahvistuvasta kansalaistoiminnasta luonnon puolustuksen eli ympäristönsuojelun ja erilaisten kansainvälisten solidaarisuus- ja kehitystoimintojen alueilla. Eikä uusia tapoja harjoittaa arjen jumalanpalvelusta tarvitse etsiä kaukaa. Kaupungistuvassa yhteiskunnassamme yksinäisten ja laiminlyötyjen ihmisten massat lisääntyvät jatkuvasti. Kaikille lähimmäispalveluun kykeneville riittää kyllä työtä ja kutsumusta yllin kyllin.

Kutsumus
Hoitaessaan yhteiskunnallista tehtäväänsä tai tehdessään työtänsä kristitty toteuttaa kutsumustaan. Uskostaan hän saa halua ja voimaa toimia tehtävässään mahdollisimman hyvin. Hän haluaa palvella ihmisyhteisöä eli toteuttaa yleistä lähimmäisrakkautta.

Hoitaessaan yhteiskunnallisia virkoja myös kristityt noudattavat vallitsevaa oikeutta ja lakeja eivätkä voi yksityishenkilöinä poiketa niistä. Esimerkiksi uskovainen tuomari ei voi vapauttaa rangaistuksesta ihmistä, joka on todistettavasti syyllistynyt lain tuomitsemaan rikokseen. Lähimmäisrakkauden motivoima tuomari noudattaa tuomiota antaessaan kuitenkin kohtuuden periaatetta.

Mutta ei pelkästään ammatti ole kutsumus, vaan myös esimerkiksi isän, äidin, puolison ja lapsen osa ovat sitä. Myös tietyt luottamustehtävät yhteiskunnassa tai kristillisessä seurakunnassa voivat olla kutsumus. Jokaisen Kristukseen uskovan kutsumukseen kuuluu seurata Vapahtajaansa ja todistaa Jumalan rakkaudesta elämällään ja sanoillaan.

Jokaisella ihmisellä on ainakin jokin tehtävä, usein useampiakin - tämä on hänen kutsumuksensa, jonka Jumala on hänelle antanut. Tietoisuus ja kiitollisuus kutsumuksesta vapauttaa energiaa ja tekee velvollisuuksista suoriutumisen helpommaksi.

Rahan oikea ja väärä käyttö
Jo vuosituhansia sitten ihminen siirtyi yksinkertaisesta kaupankäynnistä, jossa tavaroita pelkästään vaihdettiin toisiin tavaroihin, monimutkaisempaan kauppaan, jossa käytettiin maksuvälinettä, rahaa. Pelkkä tavaranvaihto tai tavaroiden vastaanottaminen tehdyn työn palkaksi rajoitti valinnan mahdollisuuksia erittäin paljon. Rahan käyttöönotto teki mahdolliseksi huomattavasti suuremman taloudellisen valinnanvapauden ja liikkuvuuden. Esimerkiksi palkkansa rahana vastaanottava voi itse vapaasti valita, millaisiin hyödykkeisiin tai palveluihin hän työnsä tuotoksen sijoittaa.

Kristillinen etiikka ei suhtaudu sinänsä torjuvasti rahan ilmiön olemassaoloon. Raha on sellaisenaan luonnollisen elämän alueeseen kuuluva neutraali väline, rahalla ei ole samankaltaista demonista alkuperää kuin esim. vallan ilmiöllä ihmismaailmassa. Raha ei kuitenkaan ole Jumalan luomus eikä siis kuulu alkuperäiseen luomisen järjestykseen kuten esim. avioliitto, vaan raha on ihmisen luomus. 

Tällaisena raha on poikkeuksellisen altis väärinkäytöksille: Raha kiihottaa ihmisen ahneutta. Vaikka raha on neutraali väline, mammona ei ole sitä - mammona on epäjumala. Kuten Jeesus sanoo Vuorisaarnassaan:
-Kukaan ei voi palvella kahta herraa. -- Te ette voi palvella sekä Jumalaa että mammonaa. (Matt. 6:24.)

Ihmisen ikiaikainen taipumus ahneuden epäjumalanpalvelukseen saa oivallisen kohteen rahasta, josta on tehty monipuolinen keinottelun ja riiston väline. Mammonan palvonnasta, materiaalisesta ahneudesta on tulossa koko maailman uusi superarvo, ylin normi, joka strukturoi kaikkia taloudellisesti kehittyneitä yhteiskuntia ja niiden kansalaisia. Tällaisena se myös hallitsee täydellisesti eriarvoisten maiden välisiä suhteita: rikkaat rikastuvat ja köyhät köyhtyvät entisestään.

Itsessään neutraalista rahasta on tullut ihmisen itsekeskeisen ahneuden kohde. Kirkkoisä Augustinuksen syntiopissa ahneus on vääristyneen seksuaalisen himon ja vallanhimon ohella ihmiselämää vakavimmin raskauttava synnin seuraamus. Myös Raamattu varoittaa rahanhimon vaaroista ja pitää sitä monien muiden rikkomusten aiheuttajana:
-Rahanhimo on kaiken pahan alkujuuri. Rahaa havitellessaan monet ovat eksyneet pois uskosta ja tuottaneet itselleen monenlaista kärsimystä. (1 Tim. 6:10.)

Markkinatalous ei ole eettisesti immuuni
Raha, joka on hyvä palvelija, onkin ihmisen ahneuden myötä ottanut yhteiskunnassamme isännän roolin. Rahan puute, sen tarve, hallitsee niin valtakunnan taloutta kuin yksityisten ihmisten elämää. Elämänmuotomme on rahan muotoinen, rahan ansaitseminen ja sen kuluttaminen ovat jokapäiväisen elämämme keskeisin sisältö. Arkipäivä on täynnä valintoja, kuinka saada riittämään raha kalliiden tuotteiden ja palvelujen markkinoilla. Elintasokilvan innoittamina yksityiset ihmiset ovat lainojensa ja niiden korkeiden korkojen kautta entistä voimallisemmin sidoksissa rahan ansaitsemiseen.

Yleismaailmallinen kapitalistinen markkinatalous näyttää muotoutuneen ylikansalliseksi, omalakiseksi maailmankoneistoksi, joka ei ole sidottu mihinkään moraalin, ideologiaan tai uskontoon. Uskotaan, että markkinataloudessa pelaavat vain kylmät reaaliteetit kuten esim. tuottavuus, kannattavuus sekä kysynnän ja tarjonnan lainalaisuudet.  

Markkinatalous vapaan yritteliäisyyden ja kilpailun systeeminä voisi olla tietyssä määrin eettisesti neutraali. Mutta ylikansallisessa mammonan ahnehtimisessa tällainen immuniteetti on menetetty. Kuten aiemmin, tarkastellessamme länsimaista ihmiskäsitystä totesimme, kulttuurissamme vallitsee rautainen eettinen yksiarvoisuus: maksimaalisen taloudellisen kasvun ideologia. Kaiken mittana on aineellisen hyvinvoinnin määrällinen kasvu - luonnon riistosta välittämättä. Ihmisen on mukauduttava tieteellis-teknis-taloudelliseen kasvuprosessiin tai hän ajautuu huoltosektorin reservaattiin. Hyvä ihminen on tehokas työntekijä ja tehokas kuluttaja. Hyvä elämä on elämistä määrällisesti mahdollisimman maksimoidussa materiaalisessa yltäkylläisyydessä. 

Vaikka rikkaat kapitalistimaat entisestään rikastuvat, ei kasvava vauraus merkitse kaikkien kansalaisten hyvinvoinnin lisääntymistä, vaan rikkaat rikastuvat ja köyhät köyhtyvät. Maailman johtavassa markkinatalousmassa Yhdysvalloissa rikkaimpien tulot nousivat viimeisen vuosikymmenen aikana reilut 87%, kun taas köyhimpien amerikkalaisten tulot laskivat yli 5%. Laajan keskiluokan tulot nousivat hieman, mutta keskituloisille menevä osuus kansantulosta oli 1980-luvulla pienempi kuin koskaan toisen maailmansodan jälkeen. Sama kehitystrendi on havaittavissa muissakin läntisissä markkinatalousmaissa.

Kuinka raha voi lisääntyä itsensä kanssa?
Rahasta on tullut monenkirjavan keinottelun ja riiston väline. Ongelmat alkavat siitä, kun ihmisen tekemä työ pitää muuttaa rahaksi. Saavatko yksin markkinatalouden mekanismi ja kysynnän ja tarjonnan lainalaisuus määrätä tehdyn työn hinnan, vai onko työllä jokin ihmisarvoon absoluuttisesti liittyvä, taloudellisista lainalaisuuksista riippumaton hinta? Alipalkattu, raskasta työtä tekevä henkilö on varmasti jälkimmäisen vaihtoehdon kannalla. 

Ongelmat lisääntyvät, kun rahaa ei ansaita enää yksin työllä, vaan rahaa voidaan ansaita rahalla. Kristillisessä etiikassa on vahva perinne, joka arvostelee ankarasti rahan itseisarvoistamista: Raha on vain työn ja tavaroiden maksuväline, niille alisteinen. Rahalla ei ole mitään itseisarvoa, siksi se ei voi lisääntyä itsessään tai itsensä kanssa. Vain todellisesti tehty työ ja sen aineellinen tai henkinen tuotos sisältävät arvon, joka sitten kyllä voidaan mitata rahassa. 

Kristillisen etiikan pohdinta rahasta kulminoituu klassiseen kysymykseen koron ottamisesta. Tämän etiikan kannalta koko nykyisen kapitalistisen maailmantalouden rahavalta, joka peruspiirteitä on omaisuuden kasvattaminen saamalla voittoa tai korkoa rahan sijoittamisen tuloksena, on ongelmallinen. 

Raamattu kieltää koron ottamisen
Raamattu suhtautuu koron ottamiseen selvän kielteisesti; israelilainen ei saanut ottaa korkoa oman kansansa jäseniltä:
-Jos lainaat rahaa jollekulle köyhälle, joka kuuluu minun kansaani, älä ole kiskuri. Älä siis määrää korkoa hänen maksettavakseen. (2 Moos. 22:24.)
-Sinun ei pidä periä häneltä korkoa etukäteen eikä takaisinmaksun yhteydessä. Pelkää Jumalaasi ja huolehdi siitä, että lähimmäisesi voi elää teidän keskuudessanne. Älä peri häneltä korkoa lainaamastasi rahasta, ja jos annat hänelle ruokaa, älä vaadi häneltä takaisin yli antamasi määrän. (3 Moos. 25:36-37. Ks. myös 5 Moos. 23:20-21 ja Psalmi 15:5.)

Kristillisessä etiikassa voittoa, joka on saavutettu työtä tekemättä, on pidetty moraalittomana. Todellista arvonlisää on tehty työ, ei persoonattoman pääoman kasvu. Ongelmallista on myös se, että annettaessa rahaa korkoa vastaan rikkaat rikastuvat entisestäänkin niiden köyhempien kustannuksella, jotka korkoa maksavat. Näin ihmisten välinen eriarvoisuus lisääntyy - ja kuitenkin kaikki ovat yhtälailla Jumalan kuvaksi luotuja.

Kirkkoisä Basileios Suuri (k. 379) oli yksi varhaisen kirkon opettajista, joka hyökkäsi voimakkaasti koronottoa vastaan. Basileios vertasi rikasta, kuukausittain korkonsa vaativaa koronkiskuria kaatumatautiseen, joka aika ajoittain joutui demonien riivaamaksi. Koronkiskuri syyllistyy pahimpiin rikoksiin ihmisyyttä vastaan, koska hän hyötyy kaikkein kurjimpien kustannuksella. Velkavankeudessa olevat joutuivat jopa myymään lapsiaan orjiksi saadakseen maksettua velkansa ja sen epäinhimilliset korot.
-Koronkiskuri on kuin koira, joka ryntää sinne ja tänne. Lainaaja seisoo äänettömänä, hänen köyhyytensä sitoo hänen kielensä. Molemmat laskevat sormillaan. Toinen iloitsee kasvavasta voitosta, toinen on epätoivoinen kuten ennen tuhoutumista, kuvailee kirkkoisä Basileios.

Lutherin korkokritiikki
Koronotto yleistyi Euroopassa uudella ajalla, erityisesti 1400-luvulla. Syntyi kuuluisia finanssisukuja kuten esim. Fuggerien perhe. Kirkko hyväksyi koron ottamisen vähitellen keskiajan lopulla, kun se itsekin sekaantui monin tavoin liiketoimintaan. Uskonpuhdistaja Luther ei voinut käsittää, että kuollut pääoma, raha, voisi tuottaa lisää omaisuutta ilman, että tehdään varsinaista työtä. "Olisi paljon jumalallisempaa lisätä maanviljelystä ja vähentää kaupankäyntiä", kuului Lutherin kommentti. Nykyisin Lutherin kotimaassa pyritään täsmälleen päinvastaisiin tavoitteisiin.

Uskonpuhdistaja arvosteli myös korkoa vastaan järjestetyn lainan yksipuolista riskinottoa. Koronmaksaja joutui ottamaan tappion riskin yksin - jos vuodentulo olisikin huono, hän menettäisi lainan takuuksi annetun omaisuutensa. Koronottaja sen sijaan sai toimia hyvin pienellä riskillä, koska lainalla oli takuut. Hän ei voinut muuta kuin voittaa kaikissa olosuhteissa. Koronmaksaja teki työn ja näki vaivan; koronottaja rikastui tekemättä mitään. Toiset ihmiset joutuivat hänen takiaan vaaraan. Tällainen toiminta on vastoin kaikkea inhimillistä kohtuullisuutta.

Kaiken kaikkiaan uskonpuhdistajan näkemys koron ottamisesta oli murskaavan negatiivinen:
-Saksan kansan suurin onnettomuus on aivan varmasti korkokauppa. -- Perkele on sen keksinyt ja paavi on vahvistuksellaan tehnyt siitä onnettomuuden koko maailmalle. -- Korkokauppa on toden totta kuva ja merkki siitä, että maailma on suurilla synneillä myyty Perkeleelle. 

Ankarasta kritiikistään huolimatta Luther kuitenkin lopulta myönsi koronoton väistämättömäksi yhteiskunnalliseksi ilmiöksi synnin turmelemassa maailmassa. Koronotto ei tehnyt "kenestäkään Jumalan edessä parempaa eikä pahempaa", siis se ei ole mikään autuuskysymys. Mutta johdonmukaisena oikeuseettiselle linjalleen uskonpuhdistaja korostaa voimakkaasti koron kohtuullisuutta. Luther piti esim. Jacob Fuggerin (k. 1525) ottamaa kahdenkymmenen prosentin korkoa julkeana jumalattomuutena. Uskonpuhdistaja pitää viiden-kuuden prosentin korkoa kohtuullisuuden ylärajana. 

Kolmannen maailman orjuutus
Kansainvälisellä foorumilla markkinatalouskoneisto palvelee jo valmiiksi vahvojen ja vauraitten ostovoimaa. Talouden perusprinsiippinä on aineellisen voiton tavoittelu. Rikkaat maat ovat köyhien maiden velkojia, ne keräävät kasvavaa hyötyä ja voittoa kolmannen maailman köyhiltä kansoilta. Suurin osa köyhien maiden taloudellisesta tuotoksesta menee koron maksamiseen ja velan lyhentämiseen rikkaille maille. Monet maat käyttävät tällä hetkellä 30-50% vientituloistaan velanhoitokuluihin. Vuonna 1988 kehitysmaat käyttivät velkojensa hoitoon kolme kertaa kaiken niiden saaman kehitysavun verran. 

Toinen suuri menoerä on kalliiden aseiden ja sotateknologian ostaminen lännestä. Sotakone, jota pidetään kalliina länsimaissakin, on sitä suhteellisesti vielä monin verroin kalliimpi köyhälle kehitysmaalle. Kaiken kaikkiaan velanhoitoon ja varustautumiseen käytetään puolet valtion kaikista menoista Aasian, Afrikan ja Latinalaisen Amerikan kehitysmaissa. Ja kaikki tämä köyhien maiden varallisuus maksetaan rikkaille teollisuusmaille, niiden rikastuttamiseksi edelleen.

Kehitysmaan taloudellisessa paineessa ja velkavankeudessa ei ole mitään toivoa oman kansantalouden vahvistumisesta. Velanhoito ja aseellinen varustautuminen ovat täysin tuottamatonta toimintaa. YK:n uusimpien raporttien mukaan kehitysmaiden talous ei ole kehittynyt, vaan taantunut 1980-luvulla. Kymmenen vuoden aikana keskitulo on laskenut 20% Saharan eteläpuolisessa Afrikassa ja 10% suurimmassa osassa Latinalaista Amerikkaa. Suurkaupungit keräävät kurjistuvaa väkeä. Slummit eivät kuitenkaan tarjoa parempaa elämää: monilla kaupunkialueilla reaalitulot ovat laskeneet jopa 50%. 

Kaiken kaikkiaan yli miljardi ihmistä maailmassa elää absoluuttisessa köyhyydessä. 800 miljoonaa ihmistä jää nälkäisiksi joka päivä. 150 miljoonaa alle viisivuotiasta kärsii aliravitsemuksesta, joka jättää suurelle osalle lapsia pysyviä vaurioita. 14 miljoonaa lasta kuolee joka vuosi ennen viidettä ikävuottaan. He kuolevat täysin turhaan - tavallisiin lastentauteihin, joihin on olemassa rokotteet. Jostain syystä näitä rokotteita ei vain saada kehitysmaiden lasten ulottuville. Yksin tuhkarokko tappaa 4000 lasta päivässä, vaikka yhden lapsen rokottaminen maksaisi vain muutaman sentin.

On selvää, että kehitysmaiden taantumaan on hyvin monenlaisia syitä. Suurimmat ongelmat ovat näissä maissa itsessään. Miksi suuret investoinnit ulkomaisen velan avulla eivät ala tuottaa? Bruttokansantuotteella mitattuna tilanne on lohduton. Kuitenkin joitakin pienimuotoisempia kehitysaskeleita on otettu mm. lukutaidon, terveydenhuollon, naisten aseman parantamisen sekä pienimuotoisen yritystoiminnan alueilla.

Herrat ja orjat kehitysmaan sisällä
Velkavankeus voi olla myös maan sisäistä yhteiskuntaluokkien välistä eriarvoisuutta. Esimerkiksi Meksikossa pieni eliitti, 5% kansasta, omistaa 80% maasta ja kaikista tuotantolaitoksista. Rikas yläluokka on sijoittanut tuotannosta saamansa voittoa yhdysvaltalaisiin pankkeihin suuremman määrän kuin maalla on ulkomaanvelkaa, joka on yksi maailman suurimmista. Rikas eliitti ei suinkaan käytä taloudellista voittoaan köyhän maansa taloudelliseen kohentamiseen, vaan sen sijaan lainaa rahansa omalle maalleen käypää korkoa vastaan. Näin Meksikon rikkaat rikastuvat, ja suunnaton köyhien massa entisestään köyhtyy. Kansan kaksinkertainen riisto jatkuu.

Hyvin moni kehitysmaa on valjastettu palvelemaan sekä ulkomaisen velkojan että pienen rikkaan yläluokan intressejä. Tilanne on tällainen lähes jokaisessa Latinalaisen Amerikan maassa, mutta tyypillinen myös Afrikassa. Keski-Amerikassa 80 prosentilla viljelijöistä ei ole tarpeeksi maata edes oman perheen ruokkimiseen; 85% viljelymaasta on suurmaanomistajien hallussa ja maata käytetään vientituotteiden viljelyyn. Tuotoksella maksetaan korot ja lyhennykset rikkaille länsimaisille rahoittajille ja loput sijoitetaan tuottavasti länsimaiden teollisuuteen ja rahalaitoksiin. Tavallinen kansa kärsii nälkää; kolme neljästä keskiamerikkalaisesta lapsesta on aliravittu.

Esimerkiksi Guatemalassa, jonka väestöstä 70% on maanviljelystä eläviä intiaaneja, 2 prosentin suuruinen eliitti omistaa 80% viljelyskelpoisesta maasta, jolla viljellään pääasiassa vientituotteita Yhdysvaltoihin ja Eurooppaan. Suuri kansan enemmistö elää toimeentulon äärirajoilla; YK:n tilastojen mukaan 72% kansasta on köyhiä ja joka tunti viisi guatemalalaislasta lasta kuolee aliravitsemuksesta aiheutuviin seuraamuksiin. 

Onko maailmalla toivoa?
Kehitysmaiden kurjuuteen sekä rikkaiden ja köyhien maiden suunnattomaan, jatkuvasti lisääntyvään eriarvoisuuteen ei ole näköpiirissä nopeita eikä yksiselitteisiä ratkaisuja. YK:n idea uudesta kansainvälisestä talousjärjestyksestä on  osoittautunut verrattain vaikeaksi toteuttaa käytännössä. Sosialismin ideologia on kokenut konkurssin. Perinteinen kehitysapu on kriisissä, suuretkaan sijoitukset eivät näytä tuottavan merkittäviä tuloksia. 

Ylikansallinen kova kapitalismi on tämän hetken maailmaa eniten muokkaava ja hallitseva voima - ja tulee todennäköisesti olemaan sitä vielä pitkään. Kehitysmaille soveltuisi kuitenkin paremmin pohjoismainen malli hieman pehmeämmästä kapitalismista, ns. sosiaalinen markkinatalous, jossa tietyt talouden sektorit ovat valtion omistuksessa. 

On olemassa joitakin askeleita, joita ottaen köyhyyden massiivista ongelmaa voitaisiin hieman lieventää. Ensinnäkin, Yhdysvaltojen ja muiden länsimaiden on lakattava tukemasta kehitysmaiden keinotekoisia nukkehallituksia, jotka eivät mitenkään kykene johtamaan köyhää kansaa kehityksen tielle, vaan toimivat pelkästään pienen eliitin harjoittaman silmittömän riiston peiteorganisaatioina. Vasta edes jonkinasteinen demokratisoituminen voi johtaa myös taloudelliseen uudistumiseen ja elpymiseen sekä ympäristötuhojen pysäyttämiseen. Tätä ilmiötä me seuraamme parhaillaan Itä-Euroopassa, vaikka kestääkin vuosikymmeniä, ennen kuin itäisen Euroopan entiset kommunistimaat saavuttavat kunnolla toimivan vakaan demokratian ja kaikkia kansalaisia hyödyttävän taloudellisen kasvun. 

Toiseksi, länsimaisten velkojien tulee suurelta osalta antaa kehitysmaille anteeksi niiden velat. Vuoden 2000 lähestyessä kirkot ovat nostaneet esille raamatullisen ajatuksen riemuvuodesta: Israelissa annettiin joka 50 vuoden välein ylivelkaantuneille suvuille heidän velkansa anteeksi, perintömaat palautettiin ja orjaksi joutuneet vapautettiin (3 Moos. 25). Tätä samaa periaatetta voitaisiin kristillisen vuosituhatjuhlan kunniaksi soveltaa ylivelkaantuneisiin valtioihin. Kehitysmaat ovat yliarvioineet taloutensa kehityksen ja ovat ottaneet aivan liian suuren taakaan kantaakseen. Korkeaan korkoon nojaava rahoitusjärjestelmä ei ylipäätään ole kehitysmaille sovelias, on luotava vaihtoehtoisia mahdollisuuksia. 

Kolmanneksi, köyhän maan vähäisten varojen järjetön tuhlaus kalliisiin länsimaisiin sotakoneisiin on saatava loppumaan. Liennytystä, aseriisuntaa ja vaihtoehtoisia turvallisuusjärjestelmiä tarvitaan kehitysmaihin aivan yhtä kipeästi kuin niitä on tarvittu Eurooppaan. 

Neljänneksi, on löydettävä kokonaan uusi, kansallisiin oloihin sovellettu pienten edistysaskelten kehitysstrategia. Suuret investoinnit ja kalliin teknologian vienti kehitysmaahan on kehitysyhteistyömäärärahojen tuhlausta. Kalliit laitteet ruostuvat pilalle, kun niitä ei osata käyttää eikä huoltaa. 

Suurten valtiollisten projektien tilalle tarvitaan enemmän pienimuotoisempaa, ruohonjuuritasolla tapahtuvaa ihmisten jokapäiväisen elämän perusongelmiin puuttumista. Panostaminen kansalaisjärjestöihin ja motivoituihin kehitystyöntekijöihin voi tuottaa käytännön tasolla enemmän ja pysyvämpiä tuloksia kuin suuret persoonattomat tulonsiirrot hallituksilta hallituksille. Näin ollen ensisijaisesti ei tule vaatia kehitysmäärärahojen jatkuvaa paisuttamista, vaan niiden korkeampitasoista soveltamista.