Prof. Miikka Ruokanen
YLE 1:n radion iltahartaus, ke 20.10.2010
Virsi 204: 1-2.

Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen. Aamen.

Yksi Jeesuksen haastavimmista opetuksista löytyy hänen Vuorisaarnastaan (Matt. 5: 44): "Rakastakaa vihamiehiänne ja rukoilkaa vainoojienne puolesta." Usein vihollisen rakastamisen ajatusta on pidetty liian ihanteellisena, mahdottomana toteuttaa.

Varhaisina vuosisatoina kristityt kuitenkin pitivät tätä keskeisenä eettisenä periaatteena ja ottivat tämän opetuksen kirjaimellisesti tosissaan: Kristittyjen erityisenä tuntomerkkinä oli se, että kärsiessään vääryyttä he eivät itse kostaneet vaan päinvastoin he siunasivat vainoojiaan ja tekivät heille hyvää, jos suinkin vain saivat tilaisuuden. Aivan kuten Jeesus oli rukoillut ristillään: ”Isä, anna heille anteeksi. He eivät tiedä, mitä tekevät.”

Tämä hämmästytti antiikin ajan ihmisiä, jotka olivat tottuneet luonnonmukaiseen kostoon ja oikeudenmukaiseen rangaistukseen. Tämähän on yleisinhimillistä. Kristittyjen hyvät teot vihamiehilleen ja vainoojilleen edistivät suuresti evankeliumin eteenpäin menoa ensi vuosisatoina.
 
Jeesus ei Vuorisaarnassaan sano: tuntekaa lämpimiä tunteita vihaajianne ja vainoojianne kohtaan - ei, koska se on mahdotonta! Ihminen ei voi pakottaa sieluansa luonnonvastaisiin tunteisiin. Jeesus sen sijaan käskee konkreettisesti tekemään jotain heidän hyväkseen: siunaamaan heitä ja rukoilemaan heidän puolestaan.

Luukkaan tallettamassa ns. Kenttäsaarnassa Jeesus sanoo:
"Rakastakaa vihamiehiänne, tehkää hyvää niille, jotka teitä vihaavat. Siunatkaa niitä, jotka teitä kiroavat, rukoilkaa niiden puolesta, jotka parjaavat teitä." (Luuk. 6: 27-28)

Vastustajille ilman ehtoja anteeksi antaminen on jokaisen kristityn perusasenne. Joka kerta kun lausumme Jeesuksen meille opettaman Isä meidän –rukouksen, anomme: ”Anna meille meidän syntimme anteeksi, niin kuin mekin annamme anteeksi niille, jotka ovat meitä vastaan rikkoneet.” 

Vihollisen rakastaminen, hänelle anteeksi antaminen, hänelle hyvän tekeminen ja hänen siunaamisensa on korkein kristillinen ihanne ja korkeatasoisin teko, johon ihminen Jumalan avulla voi koskaan kyetä. 

Siksi se Jeesuksen mukaan on jotain jumalallista ja "täydellistä": Hän sanoo: Tehkää näin: 
"...jotta olisitte taivaallisen Isänne lapsia. Hän antaa aurinkonsa nousta niin hyville kuin pahoille... Olkaa siis täydellisiä, niin kuin teidän taivaallinen Isänne on täydellinen." (Matt. 5: 45, 48) 

Anteeksiantaminen ja hyvän tekeminen sille, joka kaikkein vähiten ansaitsisi sen, on jotain jumalallista. Näin toimii itse Jumala – hän on hyvä meille syntisille, jotka ansaitsemme hänen vihansa. Meitä kutsutaan Jumalan seuraajiksi, toimimaan samalla tavoin.

Opin lapsena pohjoisen kristityiltä ”kaukaa rakastamisen” periaatteen: Voi olla, että en osaa rakastaa ”läheltä” ihmistä, joka on syvästi loukannut minua, tehnyt minulle vääryyttä. On sovittamaton ristiriita, emme voi kohdata, emme oikeastaan edes siedä toistemme seuraa. Mutta voin rakastaa häntä "kaukaa"! 

Tällainen toiminta voi yllättävästi alkaa muuttaa meidän asennettamme tuota etäistä lähimmäistä kohtaan. Jeesuksen opetusta seuraten Paavali sanoo Room. 12. luvussa: ”Siunatkaa niitä, jotka teitä vainoavat, siunatkaa älkääkä kirotko.” Ja jatkaa: ”Jos on mahdollista ja jos teistä riippuu, eläkää rauhassa kaikkien kanssa.” 

Jumalan tahto on, että meillä ei olisi ketään vihollista. Ei ainakaan ketään, ketä me itse vihaisimme. Jos me vihaamme ja olemme katkeria – vaikka kuinka aiheellisesta ja oikeudenmukaisesta syystä – kannamme sydämessämme raskasta taakkaa. Jumala haluaa, että me olisimme vapaita vihan ja katkeruuden taakasta. Jos joku ei tahdo sovintoa, älä anna sen viedä vapauttasi. Siunaa häntä ”kaukaa”. Jos mahdollista, tee hänelle hyvää. 

Paavali lainaa Vanhaa testamenttia: ”Jos vihamiehelläsi on nälkä, anna hänelle ruokaa, jos hänellä on jano, anna juotavaa. Näin keräät tulisia hiiliä hänen päänsä päälle.” Kysymyksessä on todennäköisesti muinainen egyptiläinen riitti, jossa pahantekijä laitettiin julkisen häpeän kohteeksi katumaan pahoja tekojaan kantamalla päänsä päällä kuumilla hiilillä täytettyä astiaa.

Paavali otaksuu: mitä enemmän teet hyvää vihaajallesi ja vainoajallesi, sitä suuremmaksi kasvaa hänen häpeänsä kuorma – hänelle syntyy paine katumukseen ja anteeksipyytämiseen. Lopulta kärsivällisyytesi voi johtaa pahantekijän murtumiseen ja sovintoon.

Tekemällä hyvää sille kaikkein vaikeimmalle henkilölle kosketat hänen sydäntään; kovuus vain vahvistaa hänen vihaansa; lempeä hyvän tekeminen antaa mahdollisuuden muutokseen. 

Ystäväni ja kollegani Robert Schreiter, katolinen professori Chicagosta, on esittänyt eräänlaisen nurinkäännetyn sovinnon tekemisen mallin: Sovinto ei synny siitä, että jäämme odottamaan rikkoneen osapuolen katumusta ja anteeksipyyntöä. Sovinto syntyy siten, että uhri antaa ensin anteeksi väkivallantekijälle. Tämän jälkeen pahantekijä saattaa tulla katumukseen ja pyytää anteeksi.

Vihollisen rakastaminen eli hänen siunaamisensa ja hyvän tekeminen hänelle eivät onnistu omin luonnollisin voimin. Vain osallisuus Jumalan omaan rakkauteen tekee tämän mahdolliseksi. Näin vihollisen rakastamisen kyky on Jumalan meille antama lahja.

Olemme osalliset Kolmiyhteisen Jumalan omasta elämästä, meidät on kytketty äärettömään, loppumattomaan rakkauden lähteeseen. Meidän kutsumuksemme on tulla kanavaksi, jota pitkin Jumalan kaikki vihollisuudet ylittävä ja sovittava rakkaus voi virrata tähän maailmaan.

RUKOUS
¡¨Pyhä Jumala, rakas taivaallinen Isämme. On olemassa ihmisiä, joille minä en voi antaa anteeksi. He ovat niin syvästi loukanneet minua, tehneet minulle vääryyttä. Mutta pyydän silti, että Sinä antaisit heille anteeksi. Ota pois sydämestäni kaikki viha ja katkeruus, anna minulle Jumalan lasten vapaus. Ota pois taakkani. Siunaa näitä kaikkein vaikeimpia ihmisiä. Tee Sinä heille hyvää, anna meille lahjaksi sovinto.  Jeesuksen nimessä, aamen.”