Miikka Ruokanen:
 
Kuudestoista sunnuntai helluntaista
Matt. 6:25-34
 
Saarna Tuomasmessussa Helsingin Mikael Agricolan kirkossa 15.9.1996
Julkaistu Suuressa suomalaisessa saarnakirjassa, osa 1, Kirjapaja 2004

Tuon teille terveiset Kiinasta, josta tulin viikko sitten kuukauden matkalta. Tämä oli elämäni ensimmäinen matka tuohon maailman väkirikkaimpaan ja mielenkiintoisimpaan maahan. Yhdestä asiasta vakuutuin täysin: kiinalaiset ovat äärimmäisen ihania, kauniita, ystävällisiä ja sivistyneitä ihmisiä.
 
Kiinan kirkko kasvaa ilmiömäistä vauhtia. Vallankumouksen tullessa vuonna 1949 maassa oli noin 700.000 protestanttista kristittyä, nyt heitä on 15 miljoonaa. Vajaassa viidessä vuosikymmenessä kirkon jäsenmäärä on kaksikymmenkertaistunut! Tässä me puhumme vain rekisteröityjen seurakuntien jäsenmääristä, lisäksi tulevat vielä rekisteröimättömien ns. kotikirkkojen kristityt, joita lienee ainakin saman verran.
 
Esimerkiksi Kiinan suurimmassa kaupungissa Shanghaissa kristittyjen määrä on viimeisen kymmenen vuoden aikana kolminkertaistunut. Kiinalaisissa kirkoissa on todellinen Tuomasmessu-tunnelma: kävin Shanghaissa kirkossa, jossa on kolme tuhatta kävijää joka sunnuntai, heistä tuhat oli paikalla jo tuntia ennen jumalanpalveluksen alkua. Beijingin suurimmassa kirkossa käy joka sunnuntai viisi tuhatta henkeä. He eivät mahdu yhteen messuun, minkä vuoksi jumalanpalveluksia pidetään useampia peräkkäin.
 
Eräs pappi Nanjingin kaupungista kertoi minulle, että hän kävi maaseudulla eräässä kylässä, jossa ei ole omaa pappia, ja hän kastoi kolmen päivän aikana yhdeksänsataa aikuista kristityiksi. Kiinassa on meneillään maallikkojohtoinen herätys, varsinkin maaseudulla. Kun pappeja on liian vähän, evankelistat ja vanhimmat johtavat seurakunnan toimintaa. Eräässäkin kaupungissa on 40.000 uskovaista, mutta ei yhtään pappia.
 
Kiinassa kristityksi kääntymiseen liittyy usein paraneminen jostakin fyysisestä tai mielen sairaudesta rukouksen kautta. Protestanttisen kirkon virallisen tiedotteen mukaan näin tapahtuu joka toisessa kääntymistapauksessa. Eräs evankelista kertoi: 
 
”Luokseni tuli mies, jolla oli jalkapallon kokoinen kasvain jalassa. Hänellä ei ollut varaa mennä sairaalaan, se olisi maksanut n. 80 euroa, joka on miehen vuoden tulo. Hän oli kuullut Jeesuksesta, joka parantaa ilmaiseksi. Tämä mies tuli luokseni. Minullakaan ei ollut rahaa maksaa hänen sairaalakulujaan, siksi saatoin vain rukoilla hänen puolestaan. Muutaman viikon päästä mies tuli takaisin ja kertoi, että kasvain oli poistunut, ja hän itse sekä hänen perheensä olivat kaikki tulleet kristityiksi.” Tämän kertonut maallikkoevankelista sattui olemaan eläkkeelle siirtynyt fysiikan professori.
 
Viettäessäni kuukauden Kiinan kuudessa suurimmassa kaupungissa huomasin usein myös miettiväni kysymystä: ”Miksi Suomi on olemassa? Mikä on meidän tarkoituksemme tässä Jumalan maailmassa?” Meidän koko kansammehan vastaa määrältään vain keskisuuren kiinalaisen kaupungin väkilukua.
 
Löysin kaksi vastausta. Ensimmäinen vastaus on luonnollinen eli luomisteologinen: Me olemme yksi pieni kansakunta maailman kansojen joukossa. Kuten tänään kuultu Jeesuksen Vuorisaarnan opetuskin ilmaisee, Jumalan luomistyö on ylettömän runsas, rikas ja monimuotoinen. Me olemme yksi väriläiskä – ehkä hieman harmaa tai toivottavasti vihreä – kansojen kirjossa.
 
Toinen vastaus on hengellinen: Suomessa on mielestäni maailman paras uskonto. Luterilaisen näkemyksen mukaan Jumala on olemassa syntistä ihmistä varten. Tämä näkemys on aika harvinainen, ei vain maailman uskontojen joukossa, vaan jopa kristinuskon eri haarojen keskuudessa.
 
Kaikilla tilastollisilla ym. Kriteereillä mitattuna me olemme yksi maailman kristillisimmistä maista. Kristillisyyttä on viljelty maassamme kohta tuhat vuotta. Meillä on paljon henkisiä ja aineellisia resursseja. Välittömästä maamme itärajalta avautuu maailman suurin lähetyskenttä: Saimaalta Tyynelle valtamerelle, Suomenlahdelta Kiinan merelle! Euroopan unionin ja Länsi-Euroopan itälaidalla oleva pieni Suomi voisi olla suuren idän suola.
 
Jos me keskitymme vain tämän maailman kristillisimmän maamme kristillisyyden entistäkin suurempaan vahvistamiseen, alkaa elämä tuntua aika yksitoikkoiselta, tylsältä ja sisäänpäin lämpiävältä. Jos me sen sijaan annamme Jumalan meille lahjoittaman hyvän virrata sinne, missä vallitsee kristillisyyteen nähden tyhjiö, voi elämästämme tulla kiinnostava seikkailu. Jos Sinä olet tylsistynyt omassa elämässäsi, ala pohtia ja rukoilla, mikä on Sinun paikkasi Jumalan missiossa, Jumalan valtakunnan lähetystehtävässä tässä maailmassa – niin elämästäsi tulee totisesti mielenkiintoinen!
 
Tänään kuullussa Vuorisaarnan tekstissä Jeesus sanoo: ”Etsikää yli kaiken Jumalan valtakuntaa ja hänen vanhurskasta tahtoaan, niin te saatte kaiken muunkin.” Jeesuksen mukaan pakanat keskittyvät pohtimaan kysymyksiä: Mitä syömme? Mitä juomme? Mistä saamme vaatteet? Heille uskonto on väline toisenlaisten hyödyllisten tavoitteiden saavuttamiseksi.
 
Kiinassa havaitsin, että ihmiset buddhalaisissa ja taolaisissa temppeleissä harrastivat eräänlaista good luck –uskontoa: he uhrasivat suitsukkeita, rahaa, ruokaa ym. Hyvän onnen, terveyden ja menestyksen takaamiseksi sekä jumalien ja vainajien lepyttämiseksi, etteivät ne aiheuttaisi hankaluuksia maan päällä eläville.
 
Jeesus opettaa: Jumala kyllä tietää tiedän tarvitsevan kaikkea mikä kuuluu arkielämään – mutta hän ei halua, että te keskitytte vain jokapäiväisen elämän huoliin. Hän haluaa teidän sydämenne! Hän ei halua olla vain tarpeittenne tyydyttäjä ja ongelmienne poistaja, vaan Hän haluaa teidän rakkautenne! Hän haluaa teidät kokonaan! Etsikää ennen muuta läheistä, intiimiä yhteyttä Jumalaan, joka on elämänne alkuperä, ylläpitäjä ja tulevaisuus!
 
Jos Jumala on luonut kaiken, me voimme kyllä luottaa siihen, että hän myös huolehtii luomastaan, pitää sitä yllä, ruokkii luotujaan. Jos Jumala antoi meille elämän, voimme olla vakuuttuneita, ettei hän jätä tekemisiään sikseen, vaan pitää jatkuvasti voimassa ja tukee kaikin tavoin luomaansa elämää.
 
Ylenmääräinen huolehtiminen on ensinnäkin hyödytöntä: se ei auta tavoitteiden saavuttamisessa, vaan se lamauttaa ja tekee elämän entistä raskaammaksi. Toiseksi se on vaarallista: liika huoli sairastuttaa meidät. Kolmanneksi se on jumalatonta: liika huoli on Jumalan kieltämistä – ikään kuin Jumala ei välittäisi niistä, jotka hän on luonut rakkautensa kohteiksi.
 
Ylenmääräinen huolehtiminen on pakanuutta: ajatus kiinnittyy luotuun – ei Luojaan. Pakanuudessa on kysymys siitä, mitä hyötyä uskonnosta on. Kristinuskossa on sen sijaan kysymys sisäisestä rakkaussuhteesta Häneen, joka on kaiken alku, perusta ja päämäärä. Huolehtiminen sopii hyvin sellaisiin uskontoihin, joissa jumala on arvaamaton, äkkipikainen, oikukas ja mustasukkainen. Mutta se ei sovi Jeesuksen opettamaan näkemykseen turvallisesta ja rakastavasta taivaallisesta Isästä.
 
Jeesus opettaa: Jos Jumala on teidän elämänne ja ajatustenne keskipiste, silloin – olivatpa teidän vastoinkäymisenne kuinka suuria tahansa – huolet eivät tule teidän sydämenne kuninkaaksi. Jos Jumala on teidän kuninkaanne ja hänen valtakuntansa elämänne tärkein asia, huolehtiminen asettuu oikealle paikalleen, se ei hallitse teitä, vaan Jumala hallitsee teissä teidän huolenalaisuuttanne.
 
Jeesus ei opeta laiskuutta. Taivaan linnut eivät ole jouten: ne kyllä toimivat, mutta ne eivät kokoa varastoon. Linnut kyllä ottavat Jumalan luonnosta sen, mitä tarvitsevat, mutta linnut eivät ole kapitalisteja – ne eivät kerää omaisuutta. Linnut ovat onnellisia, koska ne eivät ahnehdi omaisuutta, vaan tyytyvät kaikkein välttämättömimpään. Ahneus ja huolenalainen elämä kuuluvat yhteen.
 
Lintujen ohella Jeesus puhuu kedon kukista. Tässä näkyy kirkkaasti Luojan tuhlaileva hyvyys: maailma on täynnä toinen toistaan kauniimpia, monimuotoisempia ja ihmeellisempiä kukkia. Niityn kukat eivät pyydä mitään itselleen, ne vain nousevat hetken kestävään, ohikiitävään elämäänsä – ylistämään hetkeksi tekijäänsä. Kukaan ei koskaan näe Siperian metsien tai Kiinan vuorten miljoonien kukkien ihmeellistä väriloistoa ja kauneutta. Mitä tuhlaavaisuutta!
 
Jos Jumalalla on varaa tällaiseen ylellisyyteen, suorastaan turhuuteen, eikö hän totisesti pidä huolta meistä, jotka hän on luonut omaksi kuvakseen ja ottanut erityisen pelastavan rakkautensa kohteeksi!? ”Kun Jumala näin pukee kedon ruohon, joka tänään kasvaa ja huomenna joutuu uuniin, niin tottahan hän teistä huolehtii, te vähäuskoiset!” sanoo Jeesus.
 
Hyvät ystävät, annetaan Jumalan olla Jumala! Siitähän uskossamme on juuri kysymys. Ja sitä Kaikkivaltias itsekin kaikkein eniten ikävöi ja kaipaa: että hän saisi olla meidän oikea Jumalamme.
 
Minulla on teini-ikäinen poika, eli olen siis isä. Jokainen isä haluaa omalle lapselleen kaikkein parasta, mitä voi ikinä kuvitella: että lapsi saisi pysyä kasteen armossa Jumalan lapsena, olla terve, varjeltua onnettomuuksilta, käydä koulua, opiskella, saada hyvän työpaikan ja puolison jne. Vaikka lapsi joskus ryppyilisikin, eli rötöstelisi tai rietastelisi, ei isän rakkaus loppuisi siihen, vaikka isä olisi tietysti surullinen. Silti isä haluaisi koko sydämestään kaikkea mahdollista hyvää lapselleen. 
 
Miksi minun on sitten niin tavattoman vaikea ajatella, että taivaallinen Isä, pyhä Jumala, Luomamme, haluaa myös pelkkää hyvää lapselleen? Teenkö minä Jumalasta moraalisesti itseäni alempitasoisen eli vähemmän rakastavan olennon: minä kyllä tahdon hyvää lapselleni, mutta Jumala ei tahdo hyvää minulle, omalle lapselleen? Mikä epäusko! Mikä blasfemia, jumalanpilkka, jumalattomuuden huippu!
 
Jos minä, syntinen ihminen, osaan haluta hyvää lapselleni, kuinka paljoa enemmän tahtookaan ja kykeneekään kaikkivaltias pyhä Jumala, taivaallinen Isämme, antamaan ylenpalttisesti kaikkea hyvää meille, omille lapsilleen!
 
Ystävät, ajatellaan sitä, mihin me investoimme tämän lyhyen ja ohikiitävän elämämme. Kunnianhimoisiin tavoitteisiin, joiden saavuttaminen on epävarmaa? Poroporvarilliseen pikkusievään elämään? Huolenalaisuuteen?
 
Ajattelin Kiinan matkallani usein omaa loppuani: päätymistä Rovaniemen Viirinkankaalle IV hautausmaalle, jossa jo lepäävät niin vanhempani kuin isovanhempanikin. Kysymys on siitä, mitä teen tänä lyhyenä aikana ennen päätesijoitusta! Rukoukseni on seuraava – toivon teidän kaikkien yhtyvät tähän:
 
”Herra, ota koko elämäni, puhdista se ja täytä minut omalla läsnäolollasi. Pese minut Kristuksen sovintoverellä ja täytä minut Pyhällä Hengelläsi. Tapahtukoon ennen kaikkea Sinun tahtosi elämässäni. Osoita minulle paikkani Sinun missiossasi tässä maailmassasi. Anna tehtävä, jossa voin olla mukana viemässä Sinun rakkautesi evankeliumia sinne, missä Sinua ei vielä tunneta. Johdata minua Pyhällä Hengelläsi tekemään sitä, mitä Sinä haluat. Minä investoin elämäni Sinun palvelukseesi. Tee sinä minulle mitä ikinä haluat – minä kuulun kokonaan Sinulle. Tämä on lopulta myös minun suurin onneni. Aamen.”