Miikka Ruokanen:
 
Ensimmäinen adventtisunnuntai
Matt. 21:1-16
 
Saarna Tuomasmessussa Helsingin Mikael Agricolan kirkossa 3.12.1989
Julkaistu Suuressa suomalaisessa saarnakirjassa, osa 1, Kirjapaja 2004

28 päivän kuluttua siirrymme tämän kulumassa olevan tuhatluvun viimeiselle vuosikymmenelle. Aika loppuu! Jeesus tulee – ja anna hänen tulla! Viimeisenä päivänä hän tulee suurella voimalla ja kunnialla. Taivaan voimat järkkyvät ja maan kansat parkuvat.
 
Mutta tänään adventtina Jeesus tulee lempeänä, kärsivällisenä kuninkaana, joka ei ratsasta korskealla sotakoneella, vaan nöyrällä aasilla. Tämä hiljainen Vapahtaja hivuttautuu hitaasti ja varovaisesti sisälle meidän elämäämme. Hänen kärsivällisyytensä on järkähtämätöntä voimaa, joka saa meissä aikaan pysyviä muutoksia. 
 
Yhtäkkiset päätökset, suuret puheet ja meluisa voittokristillisyys voivat kohahduttaa hetkiseksi. Mutta kärsivällisesti meitä taivutteleva Jeesus, ikään kuin suostutellen ja lempeätä väkivaltaa käyttäen, astuu sisälle elämämme ovesta ja alkaa sulattaa ylpeyttämme, syyllisyyttämme pelkoamme ja epätoivoamme omalla rakastavalla läsnäolollaan.
 
Kun Jeesus ratsastaa Israelin pääkaupunkiin Jerusalemiin, kansanjoukot, jotka olivat aiemmin nähneet hänen voimatekonsa, tervehtivät häntä riemuhuudolla: ”Hoosianna!”, ”Herra, auta!” Tällä huudahduksella oli kautta aikojen toivotettu Jumalan siunausta kuninkaille ja kansanjohtajille. Siitä oli kehittynyt jopa varsin yleinen siunauksen toivotus pyhiinvaeltajille. Nyt Jeesukselle huudettiin: ”Herra siunaa Daavidin Poikaa!” Pääkaupunkiin oli tullut Israelin uskon uudistaja, profeetta, Daavidin poika, muinaisen ihannekuninkaan jälkeläinen. Kun Jeesus saapuu, kaupungissa syntyy tavatonta säpinää. ”Koko kaupunki alkoi kuohua”, sanoo Matteus. Itse asiassa sana, jota käytetään, merkitsee maanjäristystä – Jeesuksen tulo ravistaa syvimpiä perustuksia! Kaikki kysyvät: ”Kuka hän on?” Tällaista ei ole sattunut vuosisatoihin. Ihmisten valmiit konseptit menevät sekaisin.
 
Ensi töikseen juhlittu profeetta menee Israelin uskonnonharjoituksen keskuspaikkaa, Jerusalemin temppeliin, ja puhdistaa sen kaupallisen uskonnon harjoittajista. Uuden, tuoreen Jumalan viestin tuojan ja vanhan, perinteisiin tapoihin urautuneen uskonnonharjoituksen välille kehittyy ankara ristiriita. Aasilla kaupunkiin tullut Jeesus ei olekaan mikään pehmo, vaan hän ajaa ulos uhrieläimiä myyvät kaupustelijat ja rahanvaihtajat. Hän kumoaa näiden pöydät – Jeesus on siis kumouksellinen.
 
Jeesus osoittaa: Yhteys Jumalan ei ole kaupantekoa, vaan intiimi sisäinen suhde, joka syntyy kääntymyksessä ja toimii rukouksessa. Jumalan hyväksyntää ei voida hankkia rahalla ostettavalla uhrilla. Jeesus kumoaa automaattiuskonnon – ikään kuin kuuluminen kirkkoon sinänsä ja säädettyjen riittien suorittaminen sellaisenaan takaisi iankaikkisen elämän. Jumala ei kysy jäsenkorttia eikä halua rahojamme tai riittejämme, vaan hän haluaa meidän sydämemme kokonaan! Jeesus perustelee toimiansa: ”On kirjoitettu: ’minun huoneeni on ole rukouksen huone’, mutta te teette siitä rosvojen luolan.”
 
Heti tämän jälkeen Jeesuksen luokse tulee sokeita ja rampoja, jotka Jeesus välittömästi parantaa. Eikä tässäkään vielä kaikki: samanaikaisesti lapset, jotka olivat jo katujen varsilla huutaneet hoosiannaa, jatkavat samaa menoa temppelialueella: ”Hoosianna, Herra siunaa Daavidin Poikaa!”
 
Voimakas ristiriita on valmis. Jeesus toimii omavaltaisesti. Ajamalla rahamiehet ulos Jeesus horjuttaa jumalanpalveluksen taloudellista perustaa. Toisekseen vanhan liiton sääntöjen mukaan sokeat ja rammat eivät vikansa tähden saaneet tulla pyhälle alueelle. Jeesus sitä vastoin keskittyy juuri heihin, tekee heistä pääasian ja parantaa heidät! Ja kaiken kukkuraksi mistään mitään tietämättömien lasten suusta kuullaan tuoreita uskon totuuksia.
 
Jeesuksella ei ole loppututkintoa Jerusalemin yliopistosta, puhumattakaan virasta oman aikansa kirkossa. Ja kaikkein pahinta: Jeesus ei lainkaan käytä kravattia! Kuinka tuo moukka uskaltaa järkyttää vakiintunutta kunnon uskonnonharjoitusta, jota tietorikkaat ja kokeneet prelaatit johtavat!
 
Ylipapit edustivat yhteiskunnallista ja hengellistä vallankäyttöä, kirjanoppineet tiedon valtaa. Jeesus horjuttaa molempien ryhmien valta-asemaa. Heidän turvallisuutensa perustuu asemaan, he eivät tarvitse eivätkä voi sietää mitään intomielisiä uudistajia.
 
Armoa kauppaavat rosvot ulos temppelistä! julistaa Jeesus. Ulos ne, jotka myyvät jäsenkorttiin ja rahaan perustuvaa väärää varmuutta. Ulos ne, jotka asettavat ehtoja Jumalan armolle: tule ensin kiltiksi, paranna tapasi, tule meidän ryhmäämme, omaksu meidän oppimme – ensin. Ulos ne, jotka keritsevät kyllä villat, mutta eivät ruoki lampaita!
 
Järjestys järkkyy: Jeesus ajaa ulos vanhan vallan miehet ja tuo sisälle uuden, yksinkertaisten lapsenmielisten ja elämässään haaksirikkoutuneitten kurjien seurakunnan. 
 
Ristiriita Jerusalemin temppelissä on viime kädessä ristiriita Jumalan ilmaisen armon ja lakiuskonnon välillä. Toiminnallaan Jeesus osoittaa, että uusi aika on koittamassa: Syntien sovitusta ei voi ansaita kaupanteolla Jumalan kanssa. Vanhan liiton uhreja ei enää tarvita; kun Jeesus astuu sisälle temppeliin, muita uhreja ei tarvita. Hän on lopullinen uhri maailman synnin edestä. Enää ei tarvita myöskään uskonnollista virkamies- ja asiantuntijavaltaa Jumalan ja ihmisen välille, vaan jokainen voi suoraan lähestyä rakastavaa taivaallista Isää.
 
Jeesus parantaa eli ”terapoi”, kuten evankeliumin alkukielessä sanotaan, ilmaiseksi kaikki vaivanalaiset. Tätä jumalallista terapiaa varten ovat olemassa elävän Jumalan temppelit – niin Jeesuksen ajan Israelissa kuin nykyajan Suomessakin. Tässäkin Mikael Agricolan kirkossa, jossa nyt olemme, Jeesus haluaa antaa synnit anteeksi, sulattaa kovuuttamme ja itsekeskeisyyttämme, rohkaista masentuneita, lohduttaa murheellisia, tukea heikkouskoisia ja kantaa meidän kipumme ja sairautemme.
 
Miten Jeesuksen ja uskonnollisten virkamiesten välille kehkeytynyt ristiriita ratkesi? Ei syntynyt mitään vesitettyä kompromissia, vaan evankelista kertoo: ”Jeesus jätti heidät siihen ja meni ulos kaupungista.” Tämä on Jeesuksen tuomio hänet torjuvalla valtaeliitille. Niille, jotka omasta mielestään ovat jo kaikin tavoin viisaita ja taitavia, Jeesuksella ei ole enää mitään sanottavaa. Niin kauan kuin he linnoittautuvat itseriittoisen kuorensa sisälle, Jeesus ei voi kohdata heitä. ”Jeesus jätti heidät.”
 
Toinen mahdollisuus, josta Uusi testamentti todistaa, on kääntymys, eli kuten olemme tottuneet sanomaan: parannus. ”Tehkää parannus, kääntykää”, julistaa Jeesus usein evankeliumissa. Ylipapit ja kirjanoppineet loukkaantuivat Jeesukseen eivätkä kääntyneet. Mitä kääntymys sitten olisi?
 
Eikö se ole sitä, että meitä lähestyvä Jumalan rakkaus, hänen Pyhän Henkensä läsnäolo, saa meidät irrottamaan otteemme väärästä varmuudesta. Eikä se ole sitä, että Jumalaa pakoileva, itseensä käpertynyt ja toisia arvosteleva ihminen kääntää lapsen tavoin kasvonsa taivaallista Isäänsä kohti ja tunnustaa:
 
”Isä, minä olen tehnyt syntiä sinua vastaan. Minä en ole rakastanut sinua yli kaiken, kuten pyhä tahtosi vaatii. Olen turvannut omaan nuhteettomuuteeni, en sinun armoosi. En ole myöskään rakastanut lähimmäistäni kuten itseäni. Minä olen kyllä ollut kärkäs arvostelemaan muita, mutta itseeni kohdistuvaa kritiikkiä en siedä. Olen kyllä kerkeä tunnustamaan puolisoni, työtoverieni ja sukulaisteni synnit, mutta omia vikojani en näe. Herra, olen pohjattomassa rakkauden velassa. Olen syyllinen. Armahda minua!”
 
Silloin Kristus tulee ja sanoo meille: ”Älä pelkää, minä tunnen sinun penseytesi ja kylmyytesi. Kaikesta huolimatta sinä olet minun. Et sinä valinnut minua, vaan minä valitsin sinut. Jo silloin, kun sinut kasteessa liitettiin minuun, minä kutsuin sinut omakseni.”
 
Tämän valinnan ja kutsun Herra Jeesus Kristus tahtoo tänä päivänä uudistaa ja vahvistaa meidän jokaisen kanssa. Tämä voi tapahtua hyvin kouriintuntuvasti pyhällä ehtoollisella. Sinä saat antaa Jeesuksen tulla uudella, tuoreella voimallaan elämääsi yksinkertaisesti vain avaamalla suusi ja ottamalla fyysisesti vastaan Jeesuksen hänen ruumiinsa ja verensä sakramentissa.
 
Jeesus sanoo: ”Joka syö minun lihani ja juo minun vereni, sillä on iankaikkinen elämä. Joka syö minun lihani ja juo minun vereni, se pysyy minussa ja minä pysyn hänessä.” Sakramentin vastaanottajan ja Jeesuksen välille syntyy syvä yhteys. Kristus tulee sinuun ja salatulla tavalla asuu sinussa.
 
Kristus ei vain lähetä meille viestejä – anteeksiantamuksen paketteja – jostain kaukaa, etäältä, vaan hän itse käy taloksi meihin. ”Minä pysyn sinussa”, sanoo Jeesus. Näin me olemme Kristuksen Pyhän Hengen temppeli, Kristus käyttää sakramentin aineellista sanaa antaakseen fyysisesti meille itsensä ja Pyhän Henkensä. Näin Kristus ja uskova yhdistyvät yhdeksi persoonaksi.
 
Kun Kristus Pyhässä Hengessään asuu meissä, meidän turvallisuutemme ei ole jäsenkorteissa eikä uskonnollisissa riiteissä, me emme tarvitse uskonnollisia asiantuntijoita ja valtarakenteita uskomme pönkäksi. Kirkon tulevaisuus ei ole taloudellisessa turvassa, pysyvissä rakenteissa eikä uskonnon asiantuntijoissa – se on sinussa! Toivo seurakuntiemme uudistumisesta on niissä lapsenmielisissä, jotka Kristus saa pestä verellään ja jotka hän saa täyttää Pyhällä Hengellään – täyttää uudelle vapaudella ja ilolla.
 
Sisareni ja veljeni, tullessasi tänään ehtoollispöytään voit yksinkertaisesti huokaista: ”Herra Jeesus Kristus, minä olen pohjattomassa velassa, armahda minua. Mutta kiitos, ettei minun uskoni ole itseni varassa. Kiitos, että sinä olet minut kutsunut. Tule uudelle voimalla minun sydämeeni, uudista minut, pese minut verelläsi, täytä minut Pyhällä Hengelläsi. Ylistys sinulle, Kristus, että sinä olet minun syntieni sovitus; sinä olet iankaikkinen elämä – minä olen ikuisesti sinun. Kiitos sinulle, että sinä asut minussa!” Aamen.