Miikka Ruokanen:
 
Tuhkakeskiviikko
Luuk. 13:22-30
 
Julkaistu Suuressa suomalaisessa saarnakirjassa, osa 3, Kirjapaja 2005

Tästä tuhkakeskiviikosta alkaa katumuksen ja paaston ajanjakso, joka kestää pääsiäisaamuyöhön saakka. Joku saattaa ajatella: "Mitä minun olisi kaduttava? En ole tehnyt mitään suurta syntiä. Olen oikeastaan pärjännyt kohtalaisen hyvin." Tai joku voi tuntea, että puhe katumuksesta on ikävää, se on sitä samaa syyllistävää uskontoa, josta olisi jo päästävä vähitellen eroon.
 
Mutta jos me pysähdymme hetkeksi ja annamme Jumalan sanan puhutella meitä, huomaamme kuinka syvästi tarvitsemme katumusta. Jumalan sana asettaa kriittiseen valoon niin Jumala-suhteemme kuin suhteemme toisiin ihmisiin. Pinnallinen itsetyytyväisyytemme tai pakoilumme vain peittää meiltä tosiasiat, johtaa meidät harhaan siitä, mikä on totuus itsestämme.
 
Kun Jumala loi ihmisen, hän "ohjelmoi" ihmisen toteuttamaan rakkauden lakia. Ihmisen tärkein tehtävä ja kutsumus on rakastaa yli kaiken - koko sydämestään, koko sielustaan ja koko mielestään - Luojaansa ja rakastaa lähimmäistään kuten itseään. Tämä on Jeesuksen opettama rakkauden kaksoiskäsky. Oletko sinä elämäsi kaikkina päivinä ja kaikissa olosuhteissa toteuttanut tämän rakkauden kaksoiskäskyn?
 
Minä en ainakaan. Olen pohjattomassa velassa, rakkauden velassa sekä Jumalalle että lähimmäisilleni. Olen jättänyt noudattamatta Jumalan pyhää rakkauden lakia, olen hänen lakinsa rikkoja ja siksi syyllinen ja tuomion alainen. Olen katumuksen ja parannuksenteon tarpeessa. Ja tunnen myös arkielämässä rakkauden lain laiminlyömisen seuraukset. Eiköhän ole niin, että asia, jota eniten kadumme kuolinvuoteellamme on se, ettemme kyenneet rakastamaan toisia ihmisiä niin kuin syvällä sisimmässämme olisimme halunneet.
 
Ihmisen suurimpia taakkoja on elämän kaksijakoisuus: Ulospäin pitää näyttää olevansa oikeassa, onnistunut ja hyvä. Pitää osoittaa moraalisesti korkeatasoista kansalaiskuntoa. Todellisuudessa ihminen kuitenkin tietää markkinoivansa itsestään valheellista, siloteltua kuvaa. Muiden läsnä ollessa voidaan teeskennellä kaiken taitavan roolia. Yksin ollen elämän raskas ja valheellinen näytelmä saattaa masentaa aina itsetuhoajatuksiin asti. 
 
Kuka tahansa meistä voi kokea suuren vapautuksen saadessaan tunnustaa itselleen, Jumalalleen ja lähimmilleenkin tosiasiat omasta itsestään. Elämän roolinaamioiden riisuminen tuottaa ihanan levon. Ihmiselle itselleen vieraan ja raskaan roolin kantamisen taakka kirpoaa.
 
Tätä on kristillisen uskomme mukaan katumus. Se on yksinkertaisesti tosiasioiden tunnustamista sellaisina kuin ne ovat. Siksi katumus on portti suureen vapauteen ja lepoon. Tällaisena katumus on myös mitä tehokkainta terveytemme vaalimista. Tiedämme, että ihminen on monimutkainen kokonaisuus - hengellinen tervehtyminen voi vaikuttaa parantavasti mieleemme ja kehoomme.
 
Tosiasioiden tunnustamista Raamattu kutsuu myös nöyrtymiseksi. Saatana viekoittelee ihmisen valheelliseen itseriittoisuuteen, oman elämän hallintaan, olemaan itse itsellensä oma pieni kaiken tietävä ja kaiken taitava jumala. Näin ihminen joutuu jumalan rooliin, joka ei lainkaan sovi hänelle. Pahan pettämänä hän alkaa kantaa aivan liian raskasta taakkaa. 
 
Nöyrtyminen merkitsee, että ihminen tunnustaa sen tosiasian, ettei hän voi olla itse oma jumalansa. Hän tunnustaa Luojansa oikeaksi Jumalakseen. Tälle oikealle Jumalalle hän voi paljastaa oman tosiasiallisen tilansa, koska kaikkitietävä Jumala kuitenkin jo tuntee meidät läpikotaisiin - mikään ei ole häneltä salassa. Kun ihminen tunnustaa tosiasiat kaiken näkevän ja tietävän Jumalan edessä, siinä on uuden elämän alku. Ne, jotka tunnustavat olevansa kykenemättömiä oman elämänsä hallintaan, kohtaavat rakkauden ja armon. Tästä alkaa vapautus ja lepo.
 
Evankeliumissamme Jeesus sanoo: "Kilvoitelkaa päästäksenne sisään ahtaasta ovesta. Minä sanon teille: monet yrittävät mennä sisään mutta eivät siihen kykene." Miksi portti Jumalan valtakuntaan on ahdas? Ja miksi jotkut eivät kykene siitä läpi kulkemaan? 
 
Jumalan valtakunnan ovi on ahdas siksi, että siitä ei voi tulla sisälle minkäänlaisten kantamusten kanssa. Valtakunnan ovesta ei mahdu sisälle sellainen, joka kantaa mukanaan omien ansioittensa säkkiä, oman hyvän elämänsä meriittejä. Niistä kaikista on luovuttava, ne kaikki on heitettävä roskana pois. 
 
Eikä siitä ovesta voi tulla sisälle sellainenkaan, joka kantaa mukanaan syntiensä ja syyllisyytensä kuormaa. Ne on katumuksessa annettava Vapahtajalle, joka antaa meille syntimme anteeksi ja poistaa syyllisyytemme. Ovesta voi tulla sisälle vain pelkkä tyhjä ja paljas ihminen, jolla ei ole mitään omia ansioita ja jonka syntikuormat on otettu pois.
 
Entä sitten, jos periaatteessa tietää tarvitsevansa katumusta, mutta ei ole minkäänlaista katumuksen tunnetta, ei mitään aitoa kokemuspohjaa katumukselle? 
 
Suomalaiseen herännäisyyteen syvästi vaikuttanut englantilainen Thomas Wilcox neuvoo Kalliissa hunajanpisarassaan: "Sinä sanot, ettet voi uskoa, et katua. Sitä soveliaampi olet Kristukselle, jos sinulla ei ole muuta kuin epäuskoa, sydämen kovuutta ja katumattomuutta, vihaa ja voimattomuutta. Jää kaiken epäuskosi ja heikkoutesi kanssa Kristuksen eteen saadaksesi häneltä lahjaksi uskoa ja katumusta. Jos huomaat, että et voi uskoa, muista, että sinun uskoon saattamisesi on Kristuksen tehtävä. Anna hänen hoitaa se."
 
Kristus ei ole Vapahtajani vasta sen jälkeen, kun olen jo tuntenut katumusta, alkanut jo uskaltaa luottaa häneen. Hän on Vapahtajani jo ennen tätä. Hän on minun katumukseni, kun itse voin vain vihata. Hän on kyyneleeni, kun itse voin vain kirota. Hän on uskoni, kun itse voin vain katkeroitua. Hän on toivoni, kun itse voin vain toivoa kuolemaa.
 
Wilcoxia seuraten vanhat heränneet opettivat: "Tämä on Herran koulussa opittava korkea oppi, nimittäin tuntea oman sydämensä petollisuus, uskonsa heikkous ja rakkautensa vilpillisyys." Tämä oikea "itsetuntemus", tosiasioiden myöntäminen, on katumuksen ydin. Tällainen katumus vie sinut Kristuksen yhteyteen, niin että hän voi viimeisenä päivänä sanoa sinulle: "Minä tunnen sinut."